„ŽMONĖS IR VAISTAI“ − trisdešimtoji

TAURAS MEKAS

Lietuvos mokslų akademijos iniciatyva leidžiamos mokslo populiarinimo serijos MOKSLAS VISIEMS knyga.

TAURAS ANTANAS MEKAS (1961-10-05) – farmacijos istorikas, ŽMONĖS

vaistininkas, biomedicinos mokslų daktaras. Gimė ir mokėsi Kaune, Kauno medicinos institute įgijo provizoriaus specialybę.

Nuo 1987 m. – Lietuvos sveikatos mokslų universiteto Lietuvos IR VAISTAI

medicinos ir farmacijos muziejaus direktorius. Nuo 1998 m.

dėsto Lietuvos sveikatos mokslų universitete; docentas (2011).

Mokslinio darbo pagrindinė sritis – Lietuvos farmacijos istorija AISTAI

ir lietuvių liaudies medicina. Paskelbė apie 60 mokslinių

R V

Farmacijos istorijos paveikslėliai

straipsnių. Knygos: „Senoji vaistininkystė“ (2005), „Akademikas Zigmas Januškevičius (1911–1984)“ (2011), elektroninė knyga

„Farmacijos raida ir profesinė etika“ (2010).

ONĖS I

T. A. Meko moto – Sausi tekstai tėra nemeilės savajam ŽM

darbui įrodymas.

KAS

AS ME

TAUR

ŽMONĖS IR VAISTAI

Farmacijos istorijos paveikslėliai

ŽMONĖS IR VAISTAI

Farmacijos istorijos paveikslėliai

TAURAS MEKAS

VILNIUS | 2023

Knygų serija „Mokslas visiems“ yra leidžiama įgyvendinant Lietuvos mokslų akademijos kartu su partneriais vykdomą projektą „Nacionalinės mokslo populiarinimo priemonių sistemos sukūrimas ir įgyvendinimas“, kuris yra finansuojamas Europos socialinio fondo lėšomis.

TEISĖS GINAMOS. Šį leidinį draudžiama atkurti bet kokia forma ar būdu, viešai skelbti, įskaitant padarymą viešai prieinamą kompiuterių tinklais (internete), išleisti ir versti, platinti jo originalą ar kopijas parduodant, nuomojant, teikiant panaudai ar kitaip perduodant nuosavybėn. Draudžiama šį kūrinį, esantį bibliotekose, mokymo įstaigose, muziejuose arba archyvuose, mokslinių tyrimų ar asmeninių studijų tikslais atkurti, viešai skelbti ar padaryti viešai prieinamą kompiuterių tinklais tam skirtuose terminaluose tų įstaigų patalpose.

Leidinio bibliografinė informacija pateikiama Lietuvos nacionalinės Martyno Mažvydo bibliotekos Nacionalinės bibliografijos duomenų banke (NBDB).

ISSN 2351-5368

ISBN 978-9986-08-095-4

© Lietuvos mokslų akademija, 2023

Turinys

Pratarmė . . . 9

Profesorius Andrius Sniadeckis (1768–1838) ir Lietuvos farmacija . . . 11

Profesorius Petras Raudonikis (1869–1950) –

pirmasis universitete prakalbinęs farmaciją lietuviškai . . . 18

Daktaras Česlovas Bankauskas (1896–1978) –

nenuorama kaunietis vaistininkas . . . 24

Akmenės vaistininko Augustino Rušino (1887–1973) istorija . . . 30

Vaistininkas Donatas Liudvikas Butkus (1939–2016) –

Tibeto medicinos žinovas . . . 36

Provizorė Anelė Ivašauskienė (1924–2022) –

Lietuvos homeopatijos krikštamotė . . . 39

Farmacija tarpukario Lietuvoje . . . 43

Lietuvių ir lenkų klausimas vaistinėje . . . 50

„GerMaPo“ – lietuviškosios vaistininkystės Titanikas . . . 55

Panacėja – universalus vaistas . . . 60

Aukso amžius . . . 65

Vanduo – vaistas . . . 69

Prieštvaniniai vaistai . . . 75

Jūrų gėrybės vaistinėje . . . 79

Aguonėlė . . . 83

Kanapės . . . 88

Prezervatyvo istorija . . . 92

Kristupo Manvydo Dorohostaiskio (1562–1615)

knygos „Hippika“ recenzija . . . 97

Literatūra . . . 103

Pratarmė

Vaistininkystės istorija yra tokia pat sena kaip ir žmonijos civilizacija. Jau pirmieji žmonės, išvyti iš rojaus, kuriame nebuvo ligų, pradėjo sirgti, ir jei jie nebūtų pažinę vaistų – nebūtų mūsų. Per ilgus amžius vaistininkystėje, greta stulbinančių ir pasaulį pakeisti žadėjusių naujovių, visada užtekdavo vietos seniems, laiko išbandytiems vaistams. Kartais stebuklingas vaistas lieka vienintele išlikimo viltimi. Lietuvos vaistininkystės istorija taip pat mena senus laikus, joje atsispindi ir permainos Tėvynėje, ir žmonių viltys. Čia rasime iškilių mokslininkų, pasišventusių vaistininkų ir įvairiausių vaistų, kurių taip geidė ir geidžia sergantieji.

Šioje knygoje sudėti keli vaistininkystės istorijos paveikslėliai gali padėti skaitytojui geriau suprasti tą nuostabų ir kartais neišvengiamą farmacijos pasaulį. Vaistai gali būti sudaryti iš vienos, kelių ar net keliolikos sudedamųjų

medžiagų. Tačiau kelyje sveikatos link ne visada paprasti vaistai yra mažiau reikšmingi nei ypač sudėtingi. Taip pat ir farmacijos pasaulyje – miestelio vaistininkas vietos bendruomenei yra žymiai svarbesnis nei universiteto profesorius ar pasaulinio garso mokslininkas. Visi jie yra sudėtinės sistemos dalys. Kaip ir farmacijos pramonė, naujųjų ar į praeitį nugrimzdusių laikų

vaistai. Ar aprašyti visą farmacijos istoriją kam pavyktų – nežinia: Ars longa, vita brevis. O jei šie atrinkti paveikslėliai į vaistinę įžengusiam skaitytojui padės patekti ne į prekybos, o mokslo ir sveikatos įstaigą – autorius bus savąjį

tikslą pasiekęs.

Autorius

9

Profesorius Andrius Sniadeckis (1768–1838) ir Lietuvos farmacija

Profesoriaus Andriaus Sniadeckio (Jędrzej Śniadecki) ryšys su farmacija ir nuopelnai kuriant universitetinį farmacinį mokslą Lietuvoje mažai kam žinomi. Jis didžiausią šlovę yra pelnęs kaip chemikas ar gydytojas. Tačiau šio profesoriaus indėlis į Lietuvos farmacijos universitetinį mokslą yra ypač svarbus.

Prieš aptariant šią temą, reikėtų

šiek tiek apžvelgti istorines aplinky-

bes ir mokytojų vaidmenį. Kalbant

apie mokytojus, turbūt įspūdin-

giausias pavyzdys (ką gali tik aukš-

tesnės jėgos): Tikrai žmogui nebūtų

lengva pakelti nuo ežero kranto būrį

nuskurusių žvejų, kurie dėl moky-

tojo daromos įtakos paskui pakeis

pasaulį. Žemiškos patirties turime

visi – už kiekvieno skaitančiojo

pečių yra mokytojas, suteikęs jam

pagrindus ir kryptį... Šio pavyzdžio esmė, tikiuosi, skaitytojui paaiškės

vėliau. Farmacijos mokslo istorija Profesorius Andrius Sniadeckis (1768–

liudija, kad ilgus amžius vaistinin- 1838). Nežinomas XIX a. litografas, kai, skirtingai nei gydytojai, profe- Lietuvos mokslų akademijos Vrublevskių

sines žinias įgydavo ne universiteto biblioteka.

11

Profesorius A ndrius Sniadeck is ir Lietuvos farmacija auditorijose, o dirbdami ir mokydamiesi vaistinėse. Ši tvarka buvo sena kaip pasaulis ir atrodė nepajudinama. Tačiau Europoje pasklidusios didžiojo medicinos reformatoriaus Paracelso (Paracelsus) idėjos (beje, Paracelsas 1520 m. lankėsi ir skaitė paskaitas Vilniuje ir Kaune) tapo stimulu, padė-jusiu gimstančiam chemijos mokslui įsiskverbti į mediciną. Medicamenta spagyrica teorijos šalininkai ruošė kelią chemiatrijai (medicininei chemijai). Būtent chemiatrijos idėjos paskatino cheminių vaistų paiešką, taigi, ir vaistininkai negalėjo likti šio proceso nuošalėje. Tačiau norint gaminti cheminius vaistus reikėjo pažinti chemijos mokslą, o tam žinių, įgytų vaistinėje, nebeužteko. XVIII a. universitetai atvėrė auditorijas vaistininkams, o viena svarbiausių to priežasčių – naujasis mokslas chemija, kuris atsirado Europoje ir yra siejamas su Nikolu Lemeriu (Nicolas Lemery). Šis XVII a.

prancūzas vaistininkas, atlikęs praktiką vaistinėje, susidomėjo chemiatrijos idėjomis ir atvyko į Paryžių ieškoti chemijos. Ten pamatė, koks žemas yra paskaitų lygis, todėl išvyko į Monpeljė ir čia pats pradėjo sėkmingai skaityti chemijos paskaitas. Vėliau vaistininkų rengimas persikėlė į universitetų

auditorijas ir taip prasidėjo farmacijos aukso amžius – chemijos mokslo atradimai, atlikti vaistininkų vaistinėse, nustebino pasaulį. Norint ilius-truoti šį teiginį užtenka paminėti Karlo Vilhelmo Šelė (Karl Wilhelm Schelee) pavardę ar peržvelgti alkaloidų atradimo istoriją.

Lietuvoje į aukštąją mokyklą farmacijos mokslas įžengė 1785 m., kai profesorius Juozapas Sartorijus (Joseph Sartorius) iš Turino pradėjo skaityti farmacijos kursą Vilniuje. Naujo mokslo – chemijos – paskaitos kėlė visuomenės susidomėjimą ir, kaip kalbėta to meto Vilniuje, nors chemijos mokslas skambėjo įtartinai ar netgi galėjo būti pramanas, pats prof. J. Sartorijus sudarė nusimanančio žmogaus įspūdį, galbūt buvo netgi geras gydytojas.

Kaip matome, visuomenėje pasklidusi žinia farmacijos dalį nutylėjo. Vilniaus vaistininkai į paskaitas ėjo genami daugiau smalsumo nei būtinybės – pagal to meto tvarką išklausyti farmacijos kurso nebuvo privaloma. Jaunimą domino ateities disciplina – chemija, tačiau ar jų lotynų kalbos žinios leido pakankamai įsigilinti į naujienas – nežinia. Pats J. Sartorijus savo paskaitose rėmėsi Ernesto Georgo Štalio (Ernest Georg Stahl) flogistono teorija, kurios saulelė jau buvo gerokai pakrypus vakarop. Negana to, J. Sartorijaus sveikata Vilniuje pašlijo – nežinia, ar dėl blankaus domėjimosi jo disciplina, 12

Profesorius A ndrius Sniadeck is ir Lietuvos farmacija ar dėl italui nepalankaus klimato. Kaip bebūtų, J. Sartorijus paliko Lietuvą ir grįžo į Turiną, kur jo mokslinė veikla klostėsi palankiau. J. Sartorijui išvykus, farmacijos kursas liko apleistas, jo paklausa sumenko – valdžiai tai nerūpėjo, o teorinių egzaminų nebuvo.

Tuo metu gana toli nuo Vilniaus patekėjo A. Sniadeckio žvaigždė ir pradėjo megztis ryšys su farmacija. Dar gimnazijoje pagal programą jis turėjo susipažinti su Simono Sirenijaus „Žolynu“ – tuo pačiu, kuris paliko ryškų

pėdsaką „žemaičių šventojo“ Jurgio Ambraziejaus Pabrėžos raštuose. Vėliau A. Sniadeckis, kaip gydytojas, privalėjo klausyti Krokuvoje prof. Jano Šasterio (Jan Szaster) paskaitų apie farmaciją ir Materia medica. J. Šasteris – pirmasis Abiejų Tautų Respublikos (ATR) farmacijos ir Materia medica profesorius.

Tiesa, tuo metu buvo vartojami tokie terminai: farmacija – dabar vaistų technologija ir farmacinė chemija; farmakologija – farmakognozija;

Materia medica – farmakologija.

Įgijęs žinių Krokuvoje, A. Sniadeckis mokslo ieškojo Padujos, Edinburgo ir Vienos universitetuose. Kaip Paracelsas, XVI a. ieškojęs tikrojo mokslo ne viename Europos universitete, ar prof. Benediktas Šiaulis, XX a. pirmojoje pusėje sujungęs JAV, Vokietijos ir Austrijos universitetų žinias ir iš jų sulydęs naujosios Lietuvos farmaciją.

Istorija yra sudėtingas menas, kuriame iš išlikusių fragmentų reikia sudėlioti paveikslą, kartais labiau atitinkantį mūsų asmeninius, profesi-nius ar tautinius lūkesčius nei tiesą. Vienokį A. Sniadeckį mato gydytojai, kitokį – chemikai, dar kitokį – vaistininkai. Ir kas įdomiausia – visi esame teisūs. XVIII–XIX a. intelektualai savo interesų ir požiūrio platumu buvo panašūs į Renesanso šviesulius. Deja, XXI a. mūsų dėmesys vis siaurėja, ribodamas akiratį tarsi akių skydeliai arkliui, kad kuo mažiau baidytųsi ar domėtųsi.

Taigi, A. Sniadeckis 1797 m. Vilniuje pradeda skaityti farmacijos kursą.

Johanas Frydrichas Volfgangas (Johann Friedrich Wolfgang), A. Sniadeckio mokinys, pats vėliau skaitęs farmacijos kursą, taip aprašė šį įvykį savo straipsnyje „Apie farmacijos būklę“: „1797-aisiais atnaujintų chemijos studijų krašto kalba buvo klausoma su ypatingu dėmesiu ir galėjome stebėti 13

Profesorius A ndrius Sniadeck is ir Lietuvos farmacija neįtikėtinai gausų lankomumą. Disciplinos naujumas, buvusių nuostatų

nuvertinimas, aiškus ir nuoseklus teorijos dėstymas – visa tai padėjo pas mus paplisti naujosios chemijos žinioms, kurios nuo to laiko vaistininkams tapo būtinos. Kartu su chemija krašto kalba dėstomas farmacijos mokslas tapo labiau prieinamas daugeliui – nuo šiol krašte pradėjo atsirasti išmoks-lintų vaistininkų.“

Keletas patikslinimų:

1. Taip parašyti apie savo dėstytoją galėjo tik ypatingą įspūdį patyręs studentas.

2. Apie terminą „krašto kalba“. J. F. Volfgangas, būdamas LDK patriotu (jo tėvas dėl savo ūmaus būdo ir savybės sakyti teisybę į akis nepritapo nei gimtuosiuose Nyderlanduose, nei Vokietijoje, nei Prūsijoje ar Livonijoje, bet puikiai prigijo LDK žemėse, kurios Europoje garsėjo pakantumu kitokiems. Tiesa, duok Dieve dabar tokių imigrantų kaip Volfgangų

šeima) savo raštuose vengė žodžių „lenkų kalba“, keisdamas juos sąvo-komis „krašto kalba“ ar „šiame krašte suprantama kalba“. Šią tendenciją J. F. Volfgangas ir kiti Vilniaus vaistininkai išlaikė ir žurnale „Pamiętnik Farmaceutyczny Wileński“.

3. Buvusių nuostatų nuvertinimas. A. Sniadeckis, skirtingai nei J. Sartorijus, rėmėsi ne pasenusia E. G. Štalio, o naująja Antuano-Lorano de Lavuazjė (Antoine-Laurent de Lavoisier) teorija. Farmacijos kursas iš pradžių buvo skaitomas tik du mėnesius – to neužteko nei gydytojams, nei tuo labiau vaistininkams. Tačiau tai buvo daug žadanti pradžia. Be teorijos, A. Sniadeckis daug dėmesio skyrė praktikai – jis matė universiteto vaistinės perspektyvą ir ėmėsi tam tikrų žingsnių, kad tai taptų

tikrove.

Kad A. Sniadeckio užrašytos farmacijos paskaitos išliko iki šių

dienų – ypatingas įvykis mūsų farmacijos istorijoje. Tai seniausias išlikęs farmacijos mokomasis tekstas šio krašto kalba, seniausias farmacijos mokomasis tekstas buvusioje ATR teritorijoje. Šis tekstas – tai išskirtinis Lietuvos ir ATR farmacijos istorijos paminklas, kuris jau yra tyrinėtas Voitiekaus Glovackio (Wojciech Głowacki). Tačiau jo nuoseklūs tyrimai ir palygi-nimai su to laikotarpio pasaulinėmis tendencijomis dar laukia ateityje.

14

Profesorius A ndrius Sniadeck is ir Lietuvos farmacija Be galo svarbu, kad šį paminklą

pavyko išsaugoti ir kad jis yra ten,

kur buvo parašytas – Lietuvoje, tuo

labiau gerose rankose – Lietuvos

mokslų akademijos Vrublevskių

bibliotekoje.

Žinoma, svarstoma, kokią

dalį prof. A. Sniadeckio skaitytų

paskaitų šis tekstas atspindi. Ar

tai paskaitų konspektas, ar pagal

paskaitas parengta medžiaga vado-

vėliui? Nors ši versija pastarosios

knygos autoriui atrodo labiausiai

įtikinama, kyla klausimas, kodėl jis

taip ir nebuvo išspausdintas.

Prof. A. Sniadeckio paskaitose

daugiau dėmesio sulaukė chemijos

dalykai negu kitos vaistininkystės

sritys. Tą galima paaiškinti dvejo- Johano Frydricho Volfgango apdovano-pai – chemija A. Sniadeckiui buvo jimas, 2018. LSMU Lietuvos medicinos ir arčiau širdies nei farmacija, nors farmacijos istorijos muziejus.

niekas nedrįstų abejoti jo nuopel-

nais pastarajai. Kita vertus, tuomet chemija vaistininkams buvo mažai pažįstama ir perspektyvi sritis, kuri negalėjo nekelti susidomėjimo. O vaistininko rankose buvo trijų karalysčių raktai: augalų, gyvūnų ir mineralų

( Regnum vegetabile, Regnum animale ir Regnum minerale). Atsiradusi naujoji – žmogaus kuriama – chemijos karalystė A. Sniadeckiui buvo myli-miausia. Nauja, iš prietarų ir klaidingų teorijų besivaduojanti bei žmonijai šviesią ateitį be ligų žadanti karalystė. Kartu kupina praeities šešėlių, kaip dozavimas žiupsniais, kai kur blykčiojančiais alchemijos simboliais ir labai jau paprastais, mūsų laikų akimis žiūrint, naujųjų vaistų gavybos būdais.

Be jokios abejonės, šis mokslas, užgimęs iš Medicamenta spagyrica teorijos, būtų sužavėjęs chemiatrijos pranašą Paracelsą, gal jis būtų atsiėmęs 1520 m. pasakytus karčius žodžius apie Lietuvos gydytojus.

15

Profesorius A ndrius Sniadeck is ir Lietuvos farmacija Paskaitose būdavo kalbama apie dalykus, skirtus beveik tik vaistininkams: Matų sistema, kurioje vienas granas ( granum) prilygintas pipiro grūdelio svoriui.

Manipullus – sauja, 1,5 uncijos.

Pugillus – žiupsnis, kiek trys pirštai suima.

Flaszeczka – metalinė gertuvė („fleškutė“) – 200 granų.

Augalinė žaliava džiovinama 60 F arba 15,5 °C temperatūroje (čia, matyt, perrašinėjant pamestas vienetas, turėtų būti 160 F arba 71,1 °C), išdžiovinta žaliava laikoma lapuočio medžio stalčiuose, išklotuose popieriumi.

Smulkinimas – geležinėse ar bronzos grūstuvėse.

Trynimas – marmurinėse ar akmeninėse grūstuvėse.

Metalų drožimas ( rasura) – geriau tai daryti pačiam vaistininkui, nei pirkti iš šaltkalvio.

Mitra hipocratica – filtracija per popierių ar popierinį maišelį. Rūgštys, kurios suėda popierių, filtruojamos per kvarcą, švarų žvyrą ar smėlį.

Prof. A. Sniadeckio paskaitos dar laukia savo tyrinėtojų. Tačiau vienas jo atradimas paliko lemtingą pėdsaką Lietuvos farmacijos istorijoje. Tai, be jokios abejonės, gabiausias jo mokinys J. F. Volfgangas. Du profesoriai.

Vienas – intelektualas, matęs pasaulio universitetus, išdidus gydytojas ir chemikas, Lenkijos karalystės sūnus. Kitas – išskirtinių gabumų vaistininkas, pakėlęs Lietuvos farmacijos lygį į iki tol neregėtų aukštumų, LDK patriotas.

Šis ATR vienybės atspindys davė daug vaisių. J. F. Volfgango dėka turime užrašytas A. Sniadeckio paskaitas. A. Sniadeckis matė J. F. Volfgangą kaip chemijos laboratorijos vadovą. Universiteto rektorius Jeronimas Stroinovskis (Hieronim Stroynowski) J. F. Volfgangui vietą matė universiteto vaistinėje.

Aš, būdamas vaistininku, labai džiaugiuosi, kad rektorius buvo teisus. Kai J. F. Volfgangas paklausė rektoriaus, tai buvo paskutinis lašas po nesutarimų

su rektoriumi dėl atlygio už darbą, privertęs A. Sniadeckį atsisakyti dėstyti farmacijos kursą. Truputį grįžkime prie atlygio temos – laiške kunigaikš-čiui Adomui Jurgiui Čartoriskiui (Adam Jerzy Czartoryski) A. Sniadeckis rašė: „Esu vyras ir trijų vaikų tėvas, su tokia šeima Vilniuje, kurio brangumas Londoną beveik siekia, ne tik už tūkstantį rublių, bet ir už tris tūkstančius gyventi nelengva – dėl to esu priverstas užsiimti medicinos praktika, kurios 16

Profesorius A ndrius Sniadeck is ir Lietuvos farmacija studijoms visą savo jaunystę paaukojau, ir kuri, tiesą sakant, yra tikrasis mano objektas – prie kurio mane traukia rūpinimasis savo vaikų ateitimi, kurios dabartinė mano tarnyba užtikrinti negali.“ Net baugu skaityti – kiek laiko praėjo, o kai kas vis dar Lietuvos universitetuose kartojasi.

Po kelerių metų farmacijos paskaitos patenka į J. F. Volfgango rankas.

Atsitiko tai, ką paliudija ir kolegos Lenkijos farmacijos istorikai – farmacijos dėstymas Vilniaus universitete visa galva tampa aukštesnis nei Lvive, Krokuvoje ar Varšuvoje. Ir tai yra J. F. Volfgango, kartu ir A. Sniadeckio nuopelnas. Vėliau buvo įkurtas Vilniaus medicinos draugijos Farmacijos skyrius ir išleisti Vilniaus farmacijos užrašai (pirmojo tokio leidinio vaistininkams krašto kalba), tobulai sutvarkyta universiteto vaistinė, privalomai visoms vaistinėms įvestos signatūros ir labai aukštai iškelta profesinės etikos kartelė. Lietuvos farmacija iš provincialios tampa išskirtine Rusijos imperijoje.

Ir tai padarė vienas žmogus, A. Sniadeckio mokinys. Dabar galime prisiminti, ką pradžioje rašėme apie mokytojo įtaką. Kuo būtų tapęs J. F. Volfgangas, jei nebūtų klausęs A. Sniadeckio paskaitų – be jokios abejonės, geru vaistininku, bet ar būtų tapęs mokslininku ir profesoriumi – galime tik spėlioti.

J. Sartorijus išravėjo dirvą.

A. Sniadeckis ją suarė ir pasėjo sėklą.

J. F. Volfgangas šioje dirvoje išaugino gausų derlių.

Galime tik numanyti, kokia būtų tapusi Lietuvos farmacija, jei nebūtų

buvęs uždarytas Vilniaus universitetas. Gal būtumėme tapę tokie stiprūs vaistininkystėje kaip vokiečiai ar šveicarai. O gal ir ne. Tačiau A. Sniadeckio ir jo mokinio J. F. Volfgango dėka tokią galimybę turėjome.

17

Profesorius Petras Raudonikis (1869–1950) – pirmasis universitete prakalbinęs farmaciją lietuviškai

Visi esame kieno nors mokiniai, net ir mūsų mokytojai taip pat turėjo mokytojus. Visus dabartinius Lietuvos vaistininkus vienija tai, kad jie yra arba prof. Petro Raudonikio mokinių mokiniai, arba jo mokinių mokinių

mokiniai.

Aukštojo universitetinio farmacijos mokslo ištakos Lietuvoje siekia 1785

metus. Lietuviškojo farmacijos mokslo teko laukti ilgiau. Nei J. Sartorijus, nei A. Sniadeckis nekalbėjo lietuviškai. Nežinia, ar „laba diena“ mums būtų

pasakęs prof. J. F. Volfgangas, nors ir buvo karštas LDK patriotas. Tačiau XX a. pradžioje farmacijos mokslas staiga prakalbo sodria sodietiška lietuvių

kalba – prof. Petro Raudonikio lūpomis.

Būsimasis profesorius gimė 1869 m. rugpjūčio 27 d. Ukmergės apskr., Kavarsko miestelyje, ūkininkų šeimoje – tėvai turėjo 17 ha žemės. Anksti liko našlaitis, brolio ir sesers remiamas baigė pradžios mokyklą.

Tolesniems mokslams pritrūkus pinigų, padėjo broliams dirbti žemę, vertėsi amatais. Būdamas aštuoniolikos, įstojo į Liepojos gimnaziją (čia buvo dėstoma vokiškai), kur baigė keturias klases, ir kai sukako dvidešimt dveji mokėsi vaistinėje Kaune. Atlikęs stažą vaistinėje, egzaminų laikyti išvyko į Maskvą ir įsidarbino Fereino vaistinėje. Trečiaisiais darbo šioje vaistinėje metais jo gyvenamojoje vietoje buvo atlikta krata, P. Raudonikis areštuotas, po kelių mėnesių, praleistų kalėjime Maskvoje, išsiųstas į Kauną. Čia buvo apkaltintas Maskvoje platinęs lietuvišką spaudą. Keletas „Varpo“ egzemplio-rių buvo rasta pas jį per kratą Maskvoje. P. Raudonikis griežtai įspėtas nepla-tinti lietuviškos spaudos, buvo paleistas ir grįžo į Maskvą, kur vėl įsidarbino 18

Prof. Petras Raudonikis – pirmasis universitete prakalbinęs farmaciją lietuviškai vaistinėje. Tais pačiais metais vėl

suimtas, kalėjo mėnesį ir buvo ištrem-

tas iš Maskvos. Jam uždrausta grįžti į

Lietuvą. Metus gyveno Žemutiniame

Naugarde, kitus – Tbilisyje, ir tik

paskui buvo patenkintas jo prašy-

mas grįžti į Maskvą. Čia, dirbda-

mas vaistinėje, universitete lankė

provizorių kursus, išlaikė egzaminus.

Savo gabumais atkreipė profesorių

dėmesį – jam pasiūlyta rengtis farma-

cijos magistro egzaminui. Farmacijos

magist ras Rusijos imperijoje atitiko

tai, ką dabar vadiname farmaci-

jos mokslų daktaru. Iš Lietuvos

kilusio, Farmakologijos katedros

vedėjo prof. Stanislovo Čirvinskio

(Stanisław Czyrwiński) patariamas

išvyko į Vysbadeną Vokietijoje, pas

prof. Karlą Remigijų Fresenijų (Carl Vaistinės mokinys Petras Raudonikis, Remigius Fresenius), tuometį analizi- apie 1893 m., Kaunas. LSMU Lietuvos nės ir teismo chemijos korifėjų.

medicinos ir farmacijos istorijos muziejus.

Į Maskvą P. Raudonikis grįžo

1906 metais. Čia gavo universiteto

Farmakologijos instituto asistento vietą, kur dirbdamas parašė farmakologi-jos mokslų srities magistro disertaciją ir ją apgynė 1908 m. gegužę.

Taip disertacijos gynimą aprašė provizorius Antanas Žu kaus kas-Vie nuo lis:

„Kai po dvejų metų jis sugrįžęs Maskvon išlaikė farmacijos mokslų magistro egzaminus ir apgynė disertaciją „Metody ob ocenke k razrušeniju orga-ničeskago vieščestva“ („Organinių medžiagų suardymo vertinimo metodai“), aš buvau liudininkas jo triumfo, kai vienas iš profesorių oponentų, žinomas tų laikų didelis liberalas, prof. Kandakovas viešai pasakė, kad gerbiamojo jubiliato ir pasiruošimas, ir darbas yra per didelis tik farmacijos magistro laipsniui įgyti! Kitaip to liberalo žodžius reikėjo suprasti: kad jei 19

Prof. Petras Raudonikis – pirmasis universitete prakalbinęs farmaciją lietuviškai gerbiamasis jubiliatas būtų buvęs ne katalikas ir politiškai ištikimas, jis jau tada būtų buvęs pakeltas į tas aukštumas, kuriose yra dabar.“

Farmakologijos institute jis išdirbo 13 metų, parašė tris vadovėlius, kuriuose, anot prof. B. Šiaulio, „išdėstė visas mums reikiamas žinias kaip ant delno“.

Tai buvo botanikos, neorganinės chemijos ir organinės chemijos vadovėliai.

Vėl pacituokime provizorių A. Žukauską-Vienuolį: „Vieną kartą, atmenu, aš ėmiau ir po dešimtos valandos nudrožiau pas gerb. jubiliatą pasiskųsti savo vargais. Kol jis svarstė mano padėtį, aš dairiausi po kambarėlį ir stebėjausi: sienos buvo nukabintos herbarijais, ant stalo – ko tik nebuvo: čia stovėjo keli aukštai mėgintuvėlių su įvairių spalvų skystimais; greta pridengti cilinderiai, kolbos, menzurkos, knygų stirtos, įvairių chemikalų, preparatų pavyzdžiai; čia pat stovėjo pusiau nugertos arbatos stiklinė, duonos, sūrio, dešros gabalas... Aš dairiausi ir stebėjausi, kaip jaunas mokslininkas neapsirinka ir neįdeda sau į

arbatos stiklinę vietoj cukraus kokių nors chemikalų ar reaktyvų.“

1912 m. P. Raudonikis įsteigė privatų Chemijos ir bakteriologijos institutą. 1913–1916 m. skaitė farmacijos kursą Moterų medicinos institute Maskvoje. Greta to organizavo privačius kursus, skirtus padėti vaistinės mokiniams pasirengti vaistinės padėjėjo egzaminams.

Provizorius Augustinas Rušinas taip atsimena P. Raudonikį: „Farmacijos magistras lietuvis Petras Raudonikis buvo įsteigęs Maskvoje privatų farmacijos institutą. Jis gyveno namuose netoli Puškino paminklo <...> Prie lauko durų buvo pakabinta didoka iškaba „Farmacevtičeskij institut magistra farmacii P. Raudonikisa“. Užlipus laiptais į antrą aukštą, po kaire buvo durys į auditoriją, po dešine – į kabinetą, kur ir radau patį magistrą. Tai buvo 1916 m. rudenį. Magistras visuomet buvo paprastas, kuklus, kaip ir pridera mokytam žmogui <...> Jo paties buvo sudaryti konspektai, labai geri, aiškūs, kiti net su brėžiniais atskirose brošiūrėlėse, turbūt, šapirografuoti.

Juos reikėjo pas jį nusipirkti labai nedidele kaina. Man paskaitos įvykdavo kas antra popietė <...> Ir taip ėjo laikas: iš ryto – į universitetą, po pietų – į

vaistinę; iš ryto – į vaistinę, po pietų – pas Raudonikį <...> Susirinkdavo žmonių geras būrys, apie 20–30. Buvo čia visokių tautų – tikras internaciona-las: lietuvių, lenkų, rusų, žydų ir kitokių. Magistras buvo labai išsimokslinęs vyras ir puikiai dėstė neorganinę ir organinę chemiją, fiziką, botaniką (kurios programa buvo labai plati) ir kitus dalykus <...> Visada ateidavo nustatytu 20

Prof. Petras Raudonikis – pirmasis universitete prakalbinęs farmaciją lietuviškai laiku, atsistodavo prie lentos ir pradėdavo aiškinti. Kalbėjo aiškiai, paprastai, visi išrodymai buvo labai aiškūs. Rodos, lyg tau viską kažkas sudėdavo į

kišenę. O kad grįžęs į namus pasižiūrėdavau dar į konspektus, tad jau dalykas buvo visai įtvirtintas.“

Po bolševikinio perversmo Rusijoje P. Raudonikis su savo chemijos bakteriologijos universiteto knygomis ir laboratorine įranga, tam gavęs bolševikinio komisaro leidimą, grįžta į Lietuvą, Vilnių. Tačiau čia netenka ilgai dirbti. Po keleto mėnesių Vilnius okupuojamas Želigovskio legionie-rių. P. Raudonikis, uždraudus gabentis savo turtą, į Kauną iškeliavo pėsčio-mis – per pedes apostolarum* (lot. apaštalų kojomis) – kaip rašė pats.

Kaune jam pasiūloma organizuoti įkurti valstybinę analitinę laboratoriją ir jai vadovauti. Prie laboratorijos jis įsteigė kursus vaistinės mokiniams provizoriaus padėjėjo kvalifikaciniam laipsniui įgyti.

1921 m. P. Raudonikis pakviečiamas dėstyti farmacijos disciplinas Aukštuosiuose kursuose, jam pavedama tvarkyti farmacijos sekcijos reikalus.

Lietuvos universiteto Medicinos fakulteto branduolys. Pirmas iš dešinės (stovi) – prof. P. Raudonikis, Kaunas, 1921 m. LSMU

Lietuvos medicinos ir farmacijos istorijos muziejus.

21

Prof. Petras Raudonikis – pirmasis universitete prakalbinęs farmaciją lietuviškai 1922 m. P. Raudonikis kartu su Vladu Lašu, Leonu Gogeliu, Antanu Jurgeliūnu ir Petru Avižoniu organizuoja Medicinos fakultetą. Tais pačiais metais jam suteikiamas profesoriaus vardas ir jis paskiriamas vadovauti Medicinos fakulteto Farmacijos skyriui bei to skyriaus vienintelei Farmacijos ir farmakognozijos katedrai. Be to, penkiolika metų jis laikinai vadovavo Farmakologijos katedrai. (To palikimas – ir šiandien dalis gydytojų farma-kologus laiko farmacininkais). Jo iniciatyva ir pastangomis buvo sudaryti farmacijos studijų mokymo planai, įvestas ketverių metų mokymo laikas, diplominis darbas, chemiko vaistininko vardas baigusiesiems. Klojant pama-tus europietiškam moderniam mokslui, jis aplankė Vokietijos, Olandijos, Belgijos, Danijos, Anglijos aukštąsias mokyklas, kur susipažino su farmacijos mokslo organizavimu bei rūpinosi aparatūros ir reagentų įsigijimu.

Statant naujus Medicinos fakulteto rūmus, Farmacijos skyriaus patalpos buvo suplanuotos bei laboratorijos įrengtos, remiantis jo nurodymais.

1934 m. čia buvo įrengta Medicinos fakulteto vaistinė, kurioje farmacijos kandidatai galėjo įgyti reikiamą stažą. Tais pačiais metais prie katedros pradėjo veikti Analizių skyrius – čia valstybės užsakymu buvo tikrinami vaistai ir maisto produktai. Visas šis kompleksas pavadintas Farmacijos institutu.

P. Raudonikis išsiskyrė geriausiomis XX a. pr. mokslininko savybėmis – buvo savo specialybės enciklopedistas, mokėjo penkias kalbas, nuolat skaitė naujausią pasaulinę farmacijos srities literatūrą, iki gilios senatvės turėjo puikią atmintį, neatitrūko nuo praktikos, dėstė studentams pagrindinius specialybės dalykus bei farmakologiją medikams. Paskaitos buvo planingos, turiningos, be pagražinimų, tačiau gausiai prisodrintos gyvenimo pavyzdžių.

Aukštas, liesas, tiesus, baltų plaukų, svajingu liūdnu žvilgsniu studentus tarsi užhipnotizuodavo. Per egzaminus priekabus nebuvo. Diplominius darbus Farmacijos magistro P. Raudonikio vaistinės signatūra, 1925 m.

LSMU Lietuvos medicinos ir farmacijos istorijos muziejus.

22

Prof. Petras Raudonikis – pirmasis universitete prakalbinęs farmaciją lietuviškai vertindavo saikingai. Nevartojo alkoholio, nerūkė. Neatitrūko nuo praktinio darbo – turėjo vaistinę Kaune, P. Lukšio gatvėje, prie senojo turgaus.

1939 m. išėjo į dimisiją (pensiją). 1940 m. buvo pakviestas steigti Vyriausiosios farmacijos valdybos Kontrolinę analitinę laboratoriją, vėliau jai vadovavo. Vokiečių okupacijos metais vadovavo Petrašiūnų vaistinei.

1944 m. vėl pakviestas dirbti profesoriumi į Kauno valstybinį universitetą. 1948 m. tampa naujai įsteigtos Vaistų formų ir Galeno preparatų tech-nologijos katedros vedėju. 1950 m. vėl išeina į pensiją.

Mirė 1950 m. lapkričio 18 dieną.

P. Raudonikis buvo giliai tikintis, tad jo paties nurodymu buvo laidoja-mas dalyvaujant kunigui. Universiteto komunistų partijos komitetas griežtai uždraudė darbuotojams ir studentams tokiose laidotuvėse dalyvauti.

Žinant to laikotarpio žiaurumus, nenuostabu, kad įsakymas buvo įvykdytas.

Kaimynai, kurie ypač gerbė profesorių, taip ir nesuprato, kodėl tokio mokyto žmogaus universitetas nepalydėjo į paskutiniąją kelionę.

23

Daktaras Česlovas Bankauskas (1896–1978) –

nenuorama kaunietis vaistininkas

Farmacija – tai reikalinga, rami ir tvarkinga veikla. Iš jos atstovų visuomenė

nelabai tikisi spalvingų ir žaižaruojančių asmenybių. Tačiau stereotipai dažnai yra klaidinantys. Istorijoje ir nūdienoje galime rasti ne vieną vaistininką, kurio gyvenimo spalvų paletės užtektų keletui ar net keliolikai ramių

piliečių. Farmacija suteikia sparnus tiems, kurie jų nori ir yra to verti. Viena tokių asmenybių Lietuvos farmacijos istorijoje (ir ne tik Lietuvos) buvo dr. Česlovas Bankauskas.

Didžioji dalis tarpukario Lietuvos vaistininkų buvo pirma karta nuo žagrės, į universitetą atvykę iš kaimų ir vienkiemių, o Č. Bankauskas gimė

1896 m. sausio 2 d. Kaune, bajorų šeimoje. Prieš pat Pirmąjį pasaulinį karą baigė Kauno gubernijos gimnaziją (dabar Maironio universitetinė gimna-zija), taigi, buvo tikras kaunietis, užaugęs Kauno senamiesčio gatvelėse ir kiemuose. 1917 m. jis pradeda dirbti Kauno žaliojoje vaistinėje ir čia atlieka vaistinės mokinio praktiką (prieš tai išsisukęs nuo mobilizacijos į Rusijos kariuomenę). Žalioji vaistinė iki pat Antrojo pasaulinio karo jam lieka užuo-vėja nuo gyvenimo audrų.

1919 m. Č. Bankauskas mobilizuojamas į Lietuvos kariuomenę, dalyvauja nepriklausomybės kovose, tarnaudamas sanitariniame dalinyje (prie to, matyt, prisidėjo pora metų vaistinės mokinio praktikos). Po kariuomenės vėl grįžta į vaistinę, o 1924 m. sėda į Vytauto Didžiojo universiteto (VDU) Medicinos fakulteto Farmacijos skyriaus suolą ir siekia chemiko-vaistininko diplomo, kurį gauna 1933 metais. Tačiau praktinis darbas vaistinėje jo nevi-lioja, nors visada juo pasinaudoja nepalankiau susiklosčius aplinkybėms.

24

Dr. Česlova s Ban kauska s – nenuora ma kaunietis va istinin ka s Tad baigęs mokslus įsidarbina VDU

Higienos ir bakteriologijos katedros

asistentu (1934). Tais pačiais metais

pasipila Č. Bankausko straipsniai

profesinėje ir mokslo populiarinimo

spaudoje. Iki sovietinės okupaci-

jos jis paskelbia per 100 straipsnių,

kurių tematika labai įvairi – farma-

kognozija, liaudies medicina, vais-

tininkų reikalai (etika, terminai,

savigarba), kelionių įspūdžiai. Nors

Č. Bankauskas šeimoje kalbėjo

lenkiškai, jo straipsniai žavi vaizdinga

ir turtinga lietuvių kalba. Norėčiau

skaitytojų dėmesiui pateikti keletą

Č. Bankausko minčių, nuspalvintų

vaistininko savigarba ir bajorišku išdi-

dumu: „Ligi šiol pas mus vidutinis

inteligentas, išgirdęs farmacininko

pavadinimą, tuojau įsivaizduoja

žmogų, kuris stovi vaistinėje prie

stalo, kažką trina, pilsto ir atleidinėja

vaistus arba kitus dalykus, dažnai

nieko bendra su vaistais neturinčius,

ir viskas. Retas iš tų inteligentų žino,

kad baigęs aukštąjį mokslą farmaci-

ninkas yra inteligentas ir nė kiek ne

blogesnis savo srities specialistas nei Vaistinės mokinys Česlovas Bankauskas gydytojas ar inžinierius.“ Malonu mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę, pacituoti Č. Bankauską, rašantį apie 1919 m. LSMU Lietuvos medicinos ir Farmacijos muziejaus kūrimo reika- farmacijos istorijos muziejus.

lus: „<...> istorija, kaip žinoma, yra gyvenimo mokytoja. Tyrinėjant farmacijos praeitį Lietuvoje, galima surasti be galo daug įdomių dokumentų, iš kurių, be abejo, galėtumėm susidaryti 25

Dr. Česlova s Ban kauska s – nenuora ma kaunietis va istinin ka s naudingų pavyzdžių bei išvadų (tinkamų) dabartinei gana smarkiai moraliai ir materiališkai nusmukusiai vaistinei. Tuose istoriniuose duomenyse, kilus reikalui, galėtumėm rasti tai, ko mes turėtumėm ateityje vengti.“ Taip Č. Bankauskas rašė 1936 metais. Dabar galėtume pridėti – Dievui į ausį. Artėjantis karas paliko pėdsaką ir Č. Bankausko straipsniuose profesinėje spaudoje – ne vienas straipsnis skirtas informacijai apie cheminį ginklą ir vaistininkų vaidmenį, švie-čiant visuomenę, kaip to blogio saugotis. 1939 m. Č. Bankauskui vėl tenka sugrįžti į Lietuvos kariuomenę, jau kaip cheminio ginklo ekspertui. O ta tema rašytame straipsnyje nuskambėję Č. Ban kausko žodžiai „įtempta politinė būklė

Europoje dar nė kiek neatslūgo <...> Europos kraujo spaudimas yra dar labai aukštas, ir negalima ži noti, kada įvyks nauja, gali būti ir pasaulinė audra“ puikiai tinka ne tik 1936-iesiems, bet ir pastariesiems metams.

Č. Bankauskas buvo plataus akiračio žmogus – Lietuvos jachtklubo narys, Lietuvos fotografijos meno draugijos narys (ne kartą dalyvavęs paro-dose ir pelnęs apdovanojimus),

Chemikų vaistininkų draugijos

narys, VDU lenkų studentų korpo-

racijos narys, lenkų sporto klubo

narys. To laiko farmacijos vaizdai,

sustabdyti Č. Bankausko fotoapa-

ratu, ar jo straipsniai, kuriuose gyvai

ir emocingai reaguojama į profesines

aktualijas, puikiai iliustruoja tarpuka-

rio Lietuvos farmacijos istoriją.

Tačiau, kaip mes dabar kuk liai

sakome, geopolitinės aktua li jos

įsi ver žė į Lietuvos gyveni mą. So vietams okupavus mūsų šalį, liau dies

komisaro įsakymu Č. Ban kauskas

paskirtas vadovauti vienai Vilniaus

vaistinių. Tačiau jis nelinkęs dirbti

praktinio darbo – tuo pat metu skaito

Vaistininkas Č. Bankauskas su dama,

1937 m. LSMU Lietuvos medicinos ir bakteriologijos paskaitas Raudonojo farmacijos istorijos muziejus.

Kryžiaus medicinos seserų mokykloje

26

Dr. Česlova s Ban kauska s – nenuora ma kaunietis va istinin ka s bei Liaudies universitete. Pedagoginį

darbą dirba ir nacių okupacijos

metais. 1944 m. Č. Bankauskui

iškyla grėsmė būti apkaltintam ryšiais

su žydais ir „rasės gadinimu“ (Balio

Sruogos terminas), nes retsykiais

dirbo Kauno žaliojoje vaistinėje, kuri

priklausė žydams, bei buvo užmez-

gęs ryšius su žydaite. Č. Bankauskas

tokiomis sudėtingomis aplinkybė-

mis pasirenka itin originalų spren-

dimą – dalyvauja konkurse, kuriame

renkami kandidatai dėstyti bakte-

riologiją Hamburge (Vokietijoje),

medicinos seserų kursuose. Kadangi

puikiai mokėjo vokiečių kalbą ir

turėjo pedagogo patirties, šį darbą Vaistininkas Č. Bankauskas – Lietuvos jis gavo. Karo pabaigos sulaukė kariuomenės konsultantas, 1939. LSMU

Hamburge. Nors nemėgo nacių, ypač Lietuvos medicinos ir farmacijos istorijos gerai vertino vokiečių tautos savy- muziejus.

bes. Jo atsiminimuose iš Hamburgo

aptiksime ne vieną ypač palankų sakinį, skirtą vokiečiams. Hamburgas buvo okupuotas amerikiečių kariuomenės. Č. Bankauskas, išėjęs pro nuomojamo kambario duris bei pamatęs pilną gatvę afroamerikiečių kareivių ir namo šeimininkę, ramiai sau dulkinančią kilimą, jos paklausė: „Frau, ar jūs matote, kas čia vyksta?“, o ši atsakė: „Nieko, gyvenimas tęsiasi“.

Pasibaigus karui, Č. Bankauskas į Lietuvą grįžti pabijojo – gana gerai jis pažino sovietus per pirmuosius okupacijos metus, tuo labiau nemenkas Bankauskų šeimos turtas garantavo „kelialapį“ į Sibirą. Norėdamas būti kuo arčiau gimtinės, jis apsistoja Lenkijoje. 1946–1948 m. dirba vaistinėje Varšuvoje, vėliau Vroclave. 1949 m. Č. Bankauskas grįžta į mokslo pasaulį, kuris, matyt, buvo jo gyvenimo pašaukimu – tampa Vroclavo medicinos akademijos Farmacinės botanikos katedros asistentu. Po metų tapo adjunktu ir vadovavo vaistinių augalų daržui. 1961 m. Č. Bankauską Vroclavo 27

Dr. Česlova s Ban kauska s – nenuora ma kaunietis va istinin ka s medicinos akademijos Farmacijos skyriaus taryba pripažino farmacijos daktaru, apgynus disertaciją „ Pelargonium species – nauja pramoninė žaliava“.

Lenkijos Liaudies Respublikoje dr. Č. Bankauskas pelnė neįtikėtiną populiarumą, kurį galbūt galėtumėme sugretinti su dr. Eugenijos Šimkūnaitės šlove sovietinėje Lietuvoje – atspausdinta per 20 mokslo darbų, gausybė mokslo populiarinimo straipsnių, susijusių su žolininkyste, liaudies medicina ir fitoterapija. Spauda, radijo laidos, paskaitos, pokalbiai, išvykos, skirtos augalams pažinti – visa tai apie dr. Č. Bankauską. Apskritai, beveik viskas, kas Lenkijoje buvo spausdinama, kalbama arba rašoma apie vaistažoles, buvo paženklinta Č. Bankausko vardu. Be jokios abejonės, dr. E. Šimkūnaitės galimybės tuometėje Lietuvoje buvo mažesnės. Kaip artimos sielos dr. Č. Bankauskas ir dr. E. Šimkūnaitė susirašinėjo ir puikiai žinojo vienas kito darbus.

Nenuorama Č. Bankauskas ir Lenkijoje buvo apkrautas daugybe visuomeninių pareigų. Buvo apdovanotas dešimtimis Lenkijos Liaudies Respublikos apdovanojimų.

Tačiau jis širdimi niekada nepaliko Lietuvos – įkūrė ir vadovavo Lietuvos bičiulių bei simpatikų rateliui, Lenkijos spaudoje spausdino žinutes apie Lietuvą ir Lietuvos farmaciją, susirašinėjo su Lietuvos farmacijos muziejaus įkūrėju doc. Alfonsu Kaikariu.

Dr. Č. Bankauskas ilgus metus Lenkijoje skleidė legendą apie lietuviškąją panacėją – „Trejas devynerias“ ( Trojanka litewska). Giminaičiai sako, kad Č. Bankausko „Trojankos“ receptas buvo sukurtas kartu su provizoriumi A. Žukausku-Vienuoliu Anykščių vaistinėje. Kaip ten bebūtų, Č. Bankauskas patentavo Trojanka litewska Lenkijoje ir valstybinė vaistažolių įmonė

„Herbapol“ pradėjo jos gamybą. Buvo ruošiamas ir žolių mišinys, ir lašai alkoholiniams gėrimams aromatizuoti.

Žymaus vaistininko populiarumas Lenkijoje, gausūs jo straipsniai žinia-sklaidoje lėmė šio vaisto populiarumą. Tam tikras pelno procentas tekdavo pačiam receptūros autoriui. Greta finansinių ir patentavimo dalykų, reikia pripažinti, niekas kitas nėra taip išgarsinęs Lietuvos vardo Lenkijos vaistinių

pacientų sąmonėje kaip dr. Č. Bankauskas.

Dr. Č. Bankauskas mirė 1978 m. kovo 16 d. Vroclave, paskutinį gyvenimo mėnesį, po patirto insulto, supratęs ir kalbėjęs tik lietuviškai. O

28

Dr. Česlova s Ban kauska s – nenuora ma kaunietis va istinin ka s tai sukėlė didelių nepatogumų Vroclavo medicinos akademijos klinikų

personalui.

Nenuoramos vaistininko gyvenimo istorija ypač spalvinga. Ir mums artima, kai vėl iškyla klausimai: kur ir kas yra Lietuva, kas yra Lietuvos lenkas ir lietuvis, koks farmacininko vaidmuo visuomenėje. Daugelį atsakymų į šiuos klausimus mes suverčiame aplinkai ir istorijai. Asmenybės į šiuos klausimus atsako pačios – ir tai padaryti padeda Abiejų Tautų Respublikos dvasia, kuri pas mus tokia nepopuliari.

P. S.

1. Dr. Č. Bankauskas gerai mokėjo lenkų, lietuvių, rusų, vokiečių, ukrai-niečių ir romų kalbas. Pastarąją išmoko savo paskutinės mūzos – Vroclavo čigonaitės – dėka.

2. Dr. Č. Bankauskas turėjo keturias žmonas. Visos jos buvo skirtingų

tikybų – judėjų, katalikų, stačiatikių ir musulmonų.

Ir šis prierašas nėra geltonosios spaudos bruožas. Tai dr. Č. Bankausko sudėtingo ir žaižaruojančio gyvenimo menkas atspindys.

29

Akmenės vaistininko Augustino Rušino (1887–1973) istorija Kas gali būti įdomaus nedidelio miestelio vaistinėje? Kuo gali nustebinti ten dirbantis vaistininkas? Įprasta, kai svarbiausi dalykai nutinka viename didžiausių Lietuvos miestų – sostinėje. Kas kita yra provincija, kurioje nieko lyg ir nevyksta. Tačiau ne taip jau retai provincijos žmogaus gyvenimas labiau atspindi Tėvynės raidą nei labai teatralizuotas buvimas savo krašto bamboje. O

jei tas žmogus dar yra vaistininkas, tai jis sutraukia visa, kas tėvynainiams yra svarbu ir pats tampa istorijos dalimi. Šią istoriją papasakojo vaistininko dukra, mokytoja Augustina Rušinaitė, kuri kaip ir tėvas, buvo Akmenės šviesuliu.

Būsimasis vaistininkas, Viekšnių valsčiaus ūkininko sūnus, mokėsi Liepojos gimnazijoje (Latvijos miestai iki Antrojo pasaulinio karo lietuviams suteikdavo ne ką mažesnes galimybes nei XXI a. pradžios Londonas).

Čia, besimokydamas penktoje klasėje, įsivėlė į 1905 m. revoliucijos įvykius ir prisidėjo prie jaunimo, kovojusio dėl darbininkų ir lietuvių teisių.

„Revoliucionieriaus“ veikla, kaip Rusijoje įprasta, buvo įvertinta nedel-siant – jis turėjo palikti gimnaziją, turėdamas keturių klasių baigimo pažy-mėjimą, bet grįžęs namo nenurimo – vėl įsivėlė į imperijai pavojingas veiklas, buvo suimtas ir pasodintas į Šiaulių kalėjimą. Atbuvęs bausmės laiką, laisve ilgai nesidžiaugė – sužinojęs, kad vėl rengiami suėmimai, slapstydamasis per Prūsiją patraukė Amerikon. Čia Augustinas dirbti pradėjo kaip ir daugelis tautiečių – plaudavo indus. Geru regėjimu A. Rušinas nepasižymėjo, tad indų

plovėjo karjerą baigė nusivertęs nuo laiptelių su krūva lėkščių. Kaip galima numanyti, lėkštėms tas nepatiko. Paskui įsidarbino žaislų fabrike dažytoju, ir ši veikla vėliau pravertė piešiant iškabas ir užrašus vaistinėje. Po kiek laiko, 30

A k menės va istinin ko Aug ustino Rušino istorija pagal rekomendacijas, pavyko įsidarbinti „Vilties“ redakcijoje, tačiau neil-gam: iš Lietuvos gavo žinią apie amnestiją, tad nutarė grįžti namo.

Grįžęs į Lietuvą atliko mokinio praktiką Viekšnių vaistinėje pas senąjį

Aleksandravičių (mielas skaitytojau, jei nesate buvęs Viekšnių vaistinės muziejuje – būtinai apsilankykite, tikrai verta). Čia jis mokėsi trejus metus, paskui išvyko į Kyjivą, kur universitete išlaikė provizoriaus padėjėjo (dabar farmakotechniko) egzaminus ir po ilgų klajonių, ieškant tinkamo darbo, įsidarbino Rygoje, Anspacho vaistinėje (ir vėl Latvija). Gausios Rygos lietuvių kolonijos sueigose susipažino su Ona Dvariškyte. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, bijodamas mobilizacijos, A. Rušinas pasitraukė į Maskvą, kur vėliau atvyko ir O. Dvariškytė. Maskva, kaip ir daugeliui to meto lietuvių vaistininkų (imperijos šiaurės vakaruose katalikai vaistininkai nebuvo pageidaujami), A. Rušinui tapo sėkmingu miestu. Čia jis ne tik atšventė

vestuves, bet ir pateko į lietuvių farmacininkų rojų – Fereino vaistinę. Karlas Fereinas (Karl Ferrein) – austras vaistininkas, Maskvoje turėjęs didžiausią Rusijos imperijoje vaistinę. Norint čia įsidarbinti, užtekdavo pasakyti – aš lietuvis, noriu dirbti. Tais laikais lietuvis buvo darbštumo ir sąžiningumo sinonimu, tad buvo pasmerktas darbui tobuloje to laikmečio vaistinėje.

Fereino vaistinėje buvo dirbę visi trys tarpukario Lietuvos farmacijos profesoriai – P. Raudonikis, B. Šiaulis ir Kazys Grybauskas. Klientai apie šią vaistinę pasakodavo taip: prie stiklinių durų stovėdavo durininkas armėnas, atverda-vęs duris kiekvienam lankytojui. Norėdamas gauti vaistų pagal receptą patek-davai į didžiulę salę, kurios viename krašte stovėjo minkštasuoliai, apmušti oda, palmės kubiluose, o ant staliukų buvo akvariumai su „auksinėmis“ žuve-lėmis. Aukštai degė šviestuvai su elektrinėmis lempomis, buvo labai šviesu.

Receptus reikėdavo paduoti per pertvarą, kur keli receptarai juos priimdavo.

Per vidurį buvo kasa, o kitame gale būdavo išduodami pagaminti vaistai.

Sėdėdamas minkštasuolyje, salės gale galėdavai matyti daug stalų, prie kurių

dirbo baltais chalatais apsirengę vaistininkai (balti chalatai Lietuvos vaistinėse pasirodė tik 1937 m. ir vaistininkų buvo ne ypač palankiai sutikti). Buvo įdomu žiūrėti, kaip vaistininkai darbuojasi, dar į žuveles akį užmesdavai, tad laikas akimirksniu ištirpdavo, vaistai būdavo pagaminti, pasaka baigdavosi ir reikėdavo išeiti.

31

A k menės va istinin ko Aug ustino Rušino istorija Kaip Fereino vaistinė tapo tokia įžymi ir turtinga? Ar tai legenda, ar teisybė – nepatikrinsi. Iš pradžių ši vaistinė niekuo nesiskyrė nuo kitų

Maskvos vaistinių. Atėjo laikas, kai rudenį šaukliai pradėdavo skelbti, kad Fereino vaistinė degins pasenusius vaistus. Paskirtą dieną atsiverdavo kiemo vartai, per juos išbildėdavo porinis vežimas, prikrautas įvairiausių dėžių ir malkų, o jo gale būdavo pririšta meška. Paskui vežimą patraukdavo miestie-čių minia. Visa procesija vykdavo į Maskvos priemiestį, laukymę, ten buvo sukraunamas laužas ir uždegami pasenę vaistai. Liepsna keisdavo spalvą – ji būdavo tai žalia, tai violetinė. Pažiūrėti būdavo į ką. Kol žmonės žiopsodavo į liepsną, mešką pribaigdavo, nulupdavo kailį ir ant kito lauželio lydydavo taukus. Meškos taukus rusai laikė dideliu vaistu, jų buvo galima įsigyti vaistinėje. Greitai šie renginiai pagarsėjo, į juos plūdo minios, o Fereino vaistinė

tapo populiariausia Maskvoje.

A. Rušinas apie darbą Fereino vaistinėje pasakojo taip: „Čia dirbo įvairiausių tautybių žmonės, bet lietuviai buvo ypač vertinami dėl savo darbštumo ir sąžiningumo. Priėmus darbuotoją, siuvėjas jį išmatuodavo – kiekvienas farmacininkas dėvėjo būtent jam pritaikytą ir pasiūtą chalatą. Kiekvienas asistentas atskiroje užrakinamoje spintelėje turėjo darbo įrankius, už kuriuos buvo atsakingas. Receptus atnešdavo pasiuntinukai. Nuovirai buvo verdami koktorijoje. Atskirame skyriuje tam paskirtas vaistininkas pasverdavo nuodus – ten nueidavai su receptu ir tau pasverdavo, kiek reikia nuodingų

medžiagų. Skyriuje, kuriame gamino miltelius, dirbo tik moterys. Pagamintas vaistas būdavo atiduodamas ferbinderiui, kuris išklausinėdavo, kaip vaistai buvo gaminti, kai ką patikrindavo, tuomet užrišdavo buteliukus, užantspau-duodavo, priklijuodavo etiketes, ant kurių uždėdavo savo antspaudą. Tada pintinaitėse vaistą nunešdavo apleseriui, kuris, uždėjęs antspaudą, išduodavo vaistus užsakovui. Fereinas sudarydavo puikiausias sąlygas savo darbuotojams – tarnautojams nereikėdavo mokėti už mokslą universitete, tik reikėjo atidirbti pamainą, tad ne į visas paskaitas spėdavai nueiti (todėl A. Rušinas papildomai lankė farmacijos magistro P. Raudonikio privačius kursus). Jeigu tarnautojas susirgdavo, jam gydytojo konsultacija ir vaistai nekainuodavo.

(Panašu į utopiją, bet rasime ne vieną liudijimą, kad taip ir buvo).

1918 m., gavęs Maskvos universiteto provizoriaus diplomą (dar su imperijos antspaudu), A. Rušinas su žmona grįžo į Lietuvą. Čia ilgai 32

A k menės va istinin ko Aug ustino Rušino istorija neužsibuvo – nenorėdami motinai sėdėti ant sprando, išvyko į Rygą, tą pačią Anspacho vaistinę, kurioje dirbo, kol Rygoje pasirodė „raudonieji“. Anspacho vaistinės rūsiuose buvo paslėpta ginklų ir, atliekant kratą, jie buvo aptikti.

Tad visas vaistinės personalas buvo suimtas. Dalį darbuotojų sušaudė, dalį

iš kalėjimo paleido. Tarp laimingųjų buvo ir A. Rušinas. Po tokio nuotykio nutaręs, kad užsienių jam gana, į Lietuvą grįžo apsisprendęs čia steigti savo vaistinę. Likimas lėmė ją įsteigti Akmenėje.

Vaistinė buvo įkurta nuomojame bute, vėliau jai buvo išnuomotas visas namas, na, ir galiausiai, A. Rušinas pasistatė naują namą, kurio viename gale buvo vaistinė, kitame – gyvenamieji kambariai, o kieme iškastas rūsys.

Naujoji vaistinė buvo įrengta pagal A. Rušino planą. Buvo įmontuotas net langelis duryse naktiniams lankytojams – vienas pirmųjų Lietuvoje, nusižiū-rėtas dar Rygoje ar Maskvoje. Lietuvoje ir tada dar nebuvo taip ramu, kaip norėjosi – aplink šlaistėsi razbaininkas Rickus. Viekšniuose buvo apvogtas dantų gydytojas Gelmanas ir jo pacientai, bandyta apiplėšti pieninės kasi-ninką, tad uždarius vaistinę budintis vaistininkas įsidėdavo į kišenę revolverį.

Iš pradžių miestelyje nebuvo gydytojo, todėl vaistinės apyvarta buvo menka. Vėliau miesto žydams ir savivaldybei sudėjus pinigus (subsidija) ir prisidėjus vaistinei, pradėta samdyti gydytojus (taip pat žydų tautybės).

Kadangi pokario metais labai išplito venerinės ligos, Akmenėje (kaip ir Provizoriaus Augustino Rušino vaistinė Akmenėje, 1936 m.

LSMU Lietuvos medicinos ir farmacijos istorijos muziejus.

33

A k menės va istinin ko Aug ustino Rušino istorija daugelyje Lietuvos miestelių) atsidarė Odos ir veneros ligų ambulatorija, kurios gydytojas gaudavo algą iš valdžios, be to, versdavosi ir privačia praktika, tad receptų ėmė gausėti. Vaistininkas taip pat turėjo medicininių knygų, jas studijavo ir, kai nebūdavo gydytojo, suteikdavo žmonėms pagalbą. Pas ligonį vaistininkas neidavo, o tik pasikalbėdavo su žmonėmis, atėjusiais vaistų

prašyti. Patardavo ir duodavo vaistų pirmajai pagalbai.

Vaistus pirkdavo Centraliniame valstybės vaistų sandėlyje arba

„GerMaPo“. Tai buvo didelės, patikimos įmonės. Skubiai prireikus, imdavo ir iš mažesnių sandėlių Šiauliuose ar iš firmos „Delugan“, tarp kurių tiekiamų

prekių pasitaikydavo ir falsifikatų. Štai „Delugan“ vietoj Lycopodium pateikė

gelsvai dažytą talką. Dažnai vietoj Sirupus rubi idaei gaudavo falsifikatą Sirupus simplex, nudažytą raudonais dažais. Vaistai atkeliaudavo paštu ar geležinkeliu. Vaistai iš sandėlio buvo gaunami išsimokėtinai: jei per mėnesį

sumoki, gauni 5 proc. nuolaidą.

Vaistinėje būdavo priešnuodis apsinuodijusiesiems aršeniku. Bet jo taip ir neprireikė. Nors savižudžių pasitaikydavo. Dažniausiai žudėsi jaunos mergai-tės. Latvijoje, esant geresniems uždarbiams, jaunimas eidavo ten tarnauti, dažnai mergaites ūkininkai prigaudavo, o jos, bijodamos pajuokos, žudyda-vosi acto rūgštimi.

Geriausios dienos vaistinei būdavo per prekymetį ir atlaidus. Prekymetis vykdavo vieną kartą per savaitę, atlaidai – keturis kartus per metus. Tada vaistinėje būdavo tikras darbymetis, visi labai nuvargdavo.

Labai populiarūs buvo milteliai nuo galvos skausmo – „Gaidelis“, Citrovanilė ir kiti, tik iš jų buvo mažai pelno. Tad A. Rušinas Latvijoje užsi-sakė etikečių bei kapsulių ir pradėjo gaminti šaltmėtinius vaistus, kurių sudėtyje buvo salicilo rūgšties, fenacetino, kofeino, chinino ir mentolio. Žydai džiaugdamiesi sakydavo: Das hilf Augenbliklich (padeda akimirksniu).

Milteliai kainuodavo 15 centų.

Latviai, laikydamiesi papročių, reikalaudavo keturių spalvų taukų.

Vaistininkas paimdavo keturias dėžutes ir kiaulės taukus, dažydavo chloro-filu, grafitu, karminu ir sviesto dažais. Tais keturių spalvų taukais latviai, prieš išgindami po ilgų mėnesių tvarte į ganiavą, tepdavo karvių liežuvius, kad šios duotų daugiau pieno. Sako, taip ir atsitikdavo.

34

A k menės va istinin ko Aug ustino Rušino istorija Savo firminio gėrimo A. Rušinas neturėjo. Svečius vaišindavo degtine, paskaninta Tinct. Chinae compositae arba Tinct. Aromatica su sirupu.

Jei prireikdavo homeopatinių vaistų, jie taip pat būdavo gaminami, nes su tokių vaistų gamyba vaistininkas buvo susipažinęs Rygoje.

Ramaus gyvenimo idilė baigėsi 1940 m. – laikraštyje buvo paskelbta, kad visos vaistinės nacionalizuojamos. A. Rušinas šito nesitikėjo – manė, kad smulkių vaistinių komunistai nelies. Tačiau į duris paskambino sovietinis darbuotojas, paskelbė nacionalizaciją ir paskyrė vaistinės komisarę (vietinę komunistę). Jai liepė nakvoti ant suolo ir saugoti vaistinę per naktį, kad neiš-plėštų. Nepatogiai jausdamasi, komisarė nuo budėjimo išsisuko. Ryte pasirodė komisija, reikėjo daryti inventorizaciją, viską surašyti. Komisijos nariai buvo mažai raštingi, tad ilgai užtruko. Komisarė tapo vaistinės viršininke, vėliau buvo gautas raštas, kuriuo A. Rušinas buvo paskirtas nacionalizuo-tos vaistinės vedėju. Vaistininkui nusviro rankos, jis visiškai to nesitikėjo važiuodamas į Lietuvą. Tris dienas išgulėjo ant suolo žiūrėdamas į lubas.

Taip A. Rušino vaistinės istorija baigėsi. Prasidėjo Vyriausiosios farmacijos valdybos vaistinės Nr. 126 istorija.

35

Vaistininkas Donatas Liudvikas Butkus (1939–2016) –

Tibeto medicinos žinovas

Provizorius Donatas Butkus buvo vienas ryškiausių šviesulių Lietuvos farmacijos moksle. Ir ne tik Lietuvos – sunku surasti tarp vaistininkų kolegą, kurio darbai būtų taip plačiai pasklidę po pasaulį ir taip gerai vertinami.

Jo redaguota Tibeto medicinos atlaso Materia medica dalis nepaprastai stebina profesionalumu. Su UNESCO vėliava šis leidinys 1992–1996 m.

atspausdintas anglų, italų, vokiečių ir rusų kalbomis. Nebuvo ir šiuo metu nėra europiečio, geriau išmanančio tibetiečių medicinos vaistininkystę nei D. Butkus. Leidiniai, tarptautinė šlovė (kuria jis nesididžiavo), žmonių, besi-gilinančių į Rytų mediciną, pagarba – visa tai atėjo iškentus persekiojimą, pažeminimą, tardymus. Dar 1956 m.

pirmą kartą patekęs į kagėbistų nagus

kaip Vengrijos antisovietinį sukilimą

palaikančios kauniečių demonstra-

cijos dalyvis, Aušros gimnazistas,

taip ir neatsikratė kruvinų gniaužtų

iki pat blogio imperijos žlugimo.

Studijų metais doc. Alfonso Kaikario

pastūmėtas, susidomėjo Rytų medi-

cina. Dirbo Buriatijoje, Leningrade,

besimokydamas aspirantūroje, studi-

javo tibetiečių kalbą Leningrado

Provizorius Donatas Butkus Ulan Udėje

(Buriatija), 1971 m. LSMU Lietuvos universiteto Rytų fakultete. Grįžo medicinos ir farmacijos istorijos muziejus.

į Rytus, kur rinko indų-tibetiečių

36

Va istinin ka s Donata s Liudvi ka s Butkus – Tibeto med icinos žinova s medicinos bibliografiją. 1972 m. KGB sufabrikavo bylą prieš mokslininką Bidiją Dandaroną, kurio mokinys buvo D. Butkus. Kratos neaplenkė ir D. Butkaus – iš jo konfiskuota spaudai parengta Indijos ir Tibeto medicinos bibliografija, disertacija „Tibeto medicinos gydymo priemonės ir receptūra“, nepublikuoti straipsniai, kurie Sovietų Sąjungoje 1982 m. pasirodė pasirašyti kitų „autorių“, ir didžiulė biblioteka – visų tų dalykų taip ir nepavyko susigrą-žinti. Jei okupantai konfiskavo nekilnojamąjį turtą, teises į jį galima atgauti.

O jeigu pagrobė parengtą disertaciją, ar galima žmogų laikyti farmacijos daktaru? Manau, kad taip. Ar būtina? Tai istorinės tiesos atkūrimas.

Savam krašte pranašu nebūsi – skaudi tiesa, nes D. Butkus kaip mokslininkas labiau žinomas Šveicarijoje, Vokietijoje, Rusijoje, Buriatijoje, Indijoje nei Lietuvoje. Iliustracija šiam paveikslui būtų Dalai Lamos suti-kimas Vilniaus rotušėje 2013 metais. Prie svečio besistengiantys pasišildyti mūsų politikai – narcizai, klykiančios egzaltuotos damos ir tylus, šiltas D. Butkaus pokalbis su Jo Šventenybe užkulisiuose, abu susiėmę už rankų

ir besišypsantys.

D. Butkus buvo budistas. Kitaip turbūt ir negalėtum įsigilinti į Tibeto medicinos vingrybes. Tikėjimas dar labiau atskleisdavo jo paprastumą ir atjautą žmonėms. Donato namuose buvo laukiami visi, kaip ir jis buvo laukia-mas Buriatijoje, Tibete ar Nepale. Jis buvo toks paprastas ir nuoširdus, kad net Lietuvos muitinės pareigūnai praleisdavo jo iš Rytų atsivežtas vaistines žaliavas be didelių formalumų – tik paklausdavę, ar tikrai nėra nieko draudžiamo. Paskutinį jo gyvenimo mėnesį vienoje palatoje atsidūręs paprastas darbininkas jau kitą dieną atbėgo į gydytojų kabinetą paklausti, ar jie žino, koks žmogus čia gydosi. O ar mūsų vaistininkų bendruomenė pastebėjo, šalia kokio kolegos teko ilgus metus gyventi?

Kam teko su juo bendrauti, ilgai nepamirš išskirtinio D. Butkaus humoro jausmo (trumpas pavyzdys – kolegos, norėdami įsiteikti, pokalbio metu pradėjo į šuns dienas dėti paracetamolį, tikėdamiesi sulaukti D. Butkaus pritarimo. O jis nusišypsojo ir tarė: „Geras vaistas, pats ne kartą vartojau“), begalinių ir gilių žinių, mokslininko žvilgsnio... O jei dar kas girdėjo, kaip D. Butkus dainavo džiazą...

D. Butkus paliko sau paminklą – „Tyrojo krištolo vėrinį“, tibetiečių medicinos vaistinių žaliavų žinyno vertimą į lietuvių kalbą (2014).

37

Va istinin ka s Donata s Liudvi ka s Butkus – Tibeto med icinos žinova s Jei toks leidinys būtų pasirodęs

angliškai, vokiškai ar rusiškai – tai

būtų didžiulis įvykis Rytų medi-

cina besidominčiame pasaulyje,

kuris nėra toks mažas. D. Butkus šį

leidinį atspaudė lietuviškai. Nežinia,

kodėl jis taip padarė, bet Lietuva

tapo turtingesnė, nes tokios knygos

daugiau neturi nė vienas vakarietiš-

kas kraštas.

D. Butkaus pagal jo tikėjimą

Provizorius D. Butkus su šunimi Kaune,

2012 m. LSMU Lietuvos medicinos ir laukia reinkarnacija. Tai reiškia, farmacijos istorijos muziejus.

kad mes jį dar galime sutikti, tik

nežinome, kokiu pavidalu. Gal tada

mums pavyks atiduoti savosios bendruomenės skolą šiam didžiam vaistininkui ir mokslininkui.

38

Provizorė Anelė Ivašauskienė (1924–2022) –

Lietuvos homeopatijos krikštamotė

Tokio ilgo ir šviesaus gyvenimo pavydėtų daugelis. Būdama 90-ies Anelė

Ivašauskienė vadovavo vaistinei, gamino vaistus. LRT ją yra nominavusi vyriausia Lietuvos verslininke. Jos pastangomis Kaune veikė Vaistažolių

vaistinė, kurios homeopatijos skyrius tapo atskaitos tašku kuriant Lietuvoje homeopatines vaistines. Tik atkūrus nepriklausomybę būdama 70-ies metė

valdišką darbą (sakydama, kad nieko iš to nebus, reikia dirbti privačiai) ir sukūrė savo vaistinę, imdamasi visų darbų, kad tik galėtų padėti žmonėms.

95-erių planavo steigti ir rinko eksponatus homeopatijos istorijos muziejui.

A. Ivašauskienės gyvenimo istorija – tai ramus ir tvirtas dzūkės ėjimas tikslo link, į šį žygį įtraukiant ne vieną mokinį.

Farmacijos mokslus ji baigė 1948 metais. Tai buvo pirmoji Kauno valsty-binio universiteto provizorių laida. Tuo metu senuosius vaistinių savininkus jau buvo išstūmę naujai paskirti vedėjai, tačiau pastarieji buvo tik vaistininko padėjėjai. Todėl kilo vajus juos pakeisti provizoriais. Jau 1949 m. lapkričio 1 d. A. Ivašauskienė buvo perkelta į 58-ąją vaistinę (tarpukariu buvusią Juozo Matulaičio ir Adomo Mačiaus vaistinę) ir pradėjo jai vadovauti. Vaistinėje homeopatu dirbo buvęs savininkas provizorius J. Matulaitis – turėjo kambarį su atskiru įėjimu. Jis patardavo žmonėms, čia pat gamindavo lašus. Provizorius J. Matulaitis turėjo didžiulį autoritetą, pas jį žmonės tiesiog plūdo. Tuo metu Lietuvoje dar buvo likę keletas senųjų savamoks-lių gydytojų homeopatų – Šiauliuose, Kavarske. Pas J. Matulaitį jie įsigy-davo žemiausių diliucijų, kurias vėliau skiesdavo patys ir duodavo ligoniams.

Senyvo amžiaus J. Matulaitis (1949 m. jam buvo 83-eji) dažnai sirgdavo, 39

Provizorė A nelė Iva šausk ienė – Lietuvos homeopatijos k ri k šta motė

tekdavo jį pavaduoti. Aišku, žmonės

nebuvo patenkinti jaunąja vaistininke

ir norėjo matyti senąjį provizorių.

J. Matulaičiui atgulus į ligoninę, jo

žmona A. Ivašauskienei atidavė visus

homeopato užrašus. Iškilus nesklan-

dumams, pati eidavo lankyti senojo

provizoriaus, konsultuotis.

Vaistinėje trūko darbuotojų,

todėl negalėdama atitraukti nuo

Provizorė Anelė Ivašauskienė Kau

d

no arbo receptarės ar asistentės turėjo

vaistažolių vaistinėje, 1957 m. LSMU homeopatinių vaistų gamybos Lietuvos medicinos ir farmacijos istorijos imtis pati. Kai pramoko homeopa-muziejus.

tijos paslapčių, apsilankė daktaras

Petras Jašinskas (ilgametis Kauno klinikų vyr. gydytojas), tuomet vadova-vęs Sveikatos komitetui, ir paklausė, ar ji sutiktų dirbti homeopate. Sutiko.

1957 m. P. Jašinskas pasiūlė važiuoti tobulintis į Leningradą, kur ji mokėsi tris mėnesius. Grįžusi stengėsi išlaikyti klientūrą – tuos žmones, kurie nori gydytis homeopatiniais vaistais. Tada vaistinė gavo žirnelių (anksčiau gamino tik lašus), pradėjo gaminti ir pardavinėti žmonėms kompleksinius vaistus, kurie turėjo didelę paklausą. Gamino ir mikstūras, geriausia, ką paveldėjo iš J. Matulaičio – astmolį, Aurum cardiale. Apie šiuos vaistus Kaune sklido legendos.

Receptų būdavo tik kartkartėmis, daugiausia pakartotiniam gaminimui, homeopatų gydytojų išrašytų Rygoje, Leningrade, Maskvoje. 1972 m. atlikus vaistinės rekonstrukciją įsteigiamas atskiras vaistinės homeopatijos skyrius, kuriame buvo viskas, ko reikia. Bet, trūkstant gydytojų, teko orientuotis į

kompleksus, jie buvo gaminami net pramoniniu būdu: pavyzdžiui, „Galeno“

laboratorijoje Šiauliuose buvo gaminami aštuonių pavadinimų homeopatiniai vaistai – tepalai, lašai, mikstūros. Didžiulį pasisekimą turėjo Šiauliuose pagaminti „Nervosin“ lašai.

Homeopatija visada buvo dalies medicinos visuomenės pašiepiama.

Sovietų Sąjungoje homeopatija turėjo keistą statusą – buvo nei leista, nei uždrausta. Sąmokslų teorijų šalininkai šnabždėjo, kad Kremliaus senolių

40

Provizorė A nelė Iva šausk ienė – Lietuvos homeopatijos k ri k šta motė

gyvybė palaikoma homeopatiniais vaistais, todėl ir yra toks keistas homeopatijos statusas. Kaune nebuvo lengva išlaviruoti, išsaugant homeopatijos skyrių, nors homeopatija atitiko vaistažolių vaistinės paskirtį. Kita vertus, stengtasi niekam neužkliūti, nekristi į akis. Juk kakta sienos nepramuši.

Tačiau nuolat teko aiškintis, kur suvartojamas spiritas. Pagaliau 1982 m. buvo liepta nutraukti homeopatinių vaistų gamybą. Didžiulis klientų nepasiten-kinimas netekus vienintelės homeopatijos vaistinės nekilo vien todėl, kad žmonės tuomet buvo nuolankūs, paisė įsakymų, kentėjo. Vaistinėje buvo pasilikta šiek tiek homeopatinių vaistų, tad nekirsta kaip kirviu. Atėjusį

nelaimėlį turėta kuo sušelpti. Lietuvoje daugelis žmonių painioja homeo-patiją su fitoterapija. Greičiausia tam įtakos turėjo tai, kad Vaistažolių vaistinėje buvo homeopatijos skyrius. Nors homeopatiniai vaistai šioje vaistinėje atsirado anksčiau nei vaistažolės. O pardavinėti vaistažoles šioje vaistinėje paskatino toks įvykis: atėjo moteris ir paprašė katpėdėlių. A. Ivašauskienė

atsakė: „Neturime“, o moteris: „Tai ko čia sėdi, pilni laukai katpėdžių!“ Tada ir pagalvota, kad greta homeopatijos galima verstis ir vaistažolininkyste, juo labiau kad ir J. Matulaitis sudarinėjo vaistažolių receptus. A. Ivašauskienė

juos tyrinėjo, vėliau nuvažiavo į Vilnių pas dr. E. Šimkūnaitę. Ji ir sako: „Ko jūs vargstate su ta homeopatija, imkitės vaistažolių“. Su ja buvo palaikomas nuolatinis ryšys. Dr. E. Šimkūnaitė po J. Matulaičio buvo antroji vaistininkės gyvenimo mokytoja. Jos indėlis į Kauno vaistažolių vaistinę išties didžiulis.

Taigi, homeopatijos skyrius uždaromas. Homeopatijos likimas Lietuvoje pakimba ant plauko. A. Ivašauskienė nebevadovavo vaistinei, rūpinosi vaistažolių supirkimu. Tuo metu visi sovietinės Lietuvos moksleiviai privalėjo per vasaros atostogas surinkti ir priduoti po du kilogramus džiovintų vaistažolių, todėl darbo netrūko. Bet svajonė atnaujinti homeopatijos skyrių nedingo.

Juolab kad jau daugėjo gydytojų homeopatų. Vieną dieną atėjęs gydytojas Vygandas Macijauskas paklausė: „Kodėl uždarėte homeopatijos skyrių?

Aš jus paduosiu į teismą.“ Juk niekas raštu įsakymo neparašė, o tik žodžiu pagrasindavo, kad dirbama nelegaliai. Tuo metu paskambino prof. Eduardas Tarasevičius ir paklausė, ar nenorėtų Kauno medicinos instituto farmacijos muziejuje atidaryti kokios arbatinės. Susitikime muziejuje A. Ivašauskienė

pasiūlė atidaryti homeopatinę vaistinę – juk muziejuje homeopatija tinka kaip istorinis reliktas. Vaistinė įsikūrė muziejaus XIX a. vaistinės oficinoje 41

Provizorė A nelė Iva šausk ienė – Lietuvos homeopatijos k ri k šta motė

ir iškart sulaukė pacientų antplūdžio.

Žmonės, kurie anksčiau su receptais

turėjo vykti vaistų į Rygos homeopa-

tinę vaistinę, buvo labai patenkinti.

Homeopatinės vaistinės įkūri-

mas muziejuje tapo nauju postū-

miu Lietuvos homeopatijai. Tačiau

viena vaistinė, aptarnaujanti pusiau

bemokslius gydytojus, – dar ne

homeopatija. Buvo sukurta Lietuvos

homeopatijos asociacija. Ji pakėlė

homeopatijos lygį Lietuvoje, o be

A. Ivašauskienės pastangų ši asocia-

cija nebūtų atsiradusi.

Kai pradėjo švisti nepriklau-

somybės aušra, A. Ivašauskienė

muziejuje suorganizavo susitikimą

Provizorė A. Ivašauskienė Muziejaus su būsimu signataru, ekonomistu vaistinėje, 1989 m. LSMU Lietuvos K. Antanavičiumi. Ilgai buvo disku-medicinos ir farmacijos istorijos muziejus.

tuota, kokia vaistinių ateitis, ar jos

gali būti privačios. Matyt, šis pokalbis ir buvo postūmis po poros metų

įsteigti savo vaistinę.

Kai A. Ivašauskienės paklausdavo, kokios pagrindinės farmacininko, gaminančio homeopatinius vaistus, savybės, ji atsakydavo paprastai – jis turi būti fanatikas, ir tiek. Visiškai atsidavęs homeopatijai, valandų valandas trinti miltelius ir skiesti lašus.

Kai kurie homeopatai pabrėžia asmeninių vaistininko savybių

svarbą – ne visi gali gaminti homeopatinius vaistus. Vaistininkės nuomone, negeras žmogus negalėtų dirbti tokio darbo. Bet ar tai atsilieptų vaistams, šito nepatyrė ir tuo nelabai tiki. Tinkamai ir sąžiningai pagamintas vaistas yra geras. Sąžiningumas šiame darbe yra svarbiausia. A. Ivašauskienė visada bijojo, kad nesąžiningi žmonės nesugadintų gero homeopatijos vardo.

42

Farmacija tarpukario Lietuvoje Vieną vertę tam tikri dalykai turi tada, kai jie tikrai tau priklauso, kitą – kai jų netenki ar kyla aiški grėsmė tam atsitikti. Ankstesniais laikais lietuvį iš kinkų drebinimo galėjai pažinti, dabar – iš niurzgėjimo: tai tas blogai, tai anas negerai. Ir taip niurzgesys net saulutę pritemdo – nei šviesos, nei tiesos nebematome. Anokia išimtis ir vaistininkai. Tačiau, kaimynų dėka, gavome vaistų niurzgėjimui malšinti – jei išlįs iš kokio tanko žali mandagūs žmoge-liukai, smulkios bėdos kaipmat dings – liks tik labai didelės. Tokioj aplinkoj daug ką kitaip vertiname. Ir jei trumpa istorinė perspektyva dar neleidžia mums nešališkai pažvelgti į dabartinę Lietuvos vaistininkystę, pasinaudokime proga atsigręžti į XX a. pirmosios pusės nepriklausomą Lietuvą. Taigi, koks vaistininkų indėlis kuriant valstybę, kokia gi buvo lietuviškoji farmacija ir kaip ji kito per porą nepriklausomybės dešimtmečių.

XX a. pradžioje prakutusių lietuvių ūkininkų sūnūs, nejautę pašaukimo kunigystei, mielai rinkosi farmacijos studijas Rusijos imperijos universitetuose, nes, dirbdamas ir atlikdamas mokinio praktiką vaistinėje, iš gauto atlyginimo galėjai susimokėti už mokslus ir geriau pažinti būsimą specialybę.

Baigę mokslus, dėl įvairių trukdymų įsidarbinti Lietuvoje, lietuviai vaistininkai pasklido po imperiją (dažniausiai buvo renkamasi Maskvos ar Šiaurės Kaukazo vaistinės), tačiau nenutolo nuo lietuviškos veiklos. Ypač ši veikla suaktyvėjo po spaudos draudimo panaikinimo ir 1905 m. revoliucijos, o savo aktyvumo viršūnę pasiekė Pirmojo pasaulinio karo metais, Rusiją užplū-dus lietuviams karo pabėgėliams, artėjant imperijos žlugimui bei švintant Lietuvos laisvei.

1911 m. „Aušrinės“ priede „Farmaceutų reikalai“ provizorius Juozas Kašinskas rašė: „Draugai, daugiau šviesos, tautiško ir visuomeniško darbo.

43

Farmacija tarpu kario Lietuvoje

Kas, sutaikinus savo žodžius su darbu, meta Maskvą ir traukia į Lietuvą, atsi-sveikindami su draugais, dar kartą ir jau paskutinį, pakartoja savo sielos prigi-mimą.“ Lietuviai farmacininkai Rusijoje buvo gerbiami, turėjo lėšų, kurias dosniai aukojo lietuviškai veiklai. Provizorius Baltramiejus Čepulis, vadintas Maskvos lietuvių tėvu, dalyvaudamas lietuvių farmacininkų susirinkimuose, kviesdavo organizuotis ir grįžti į Lietuvą. Tam pasiryžusiesiems padengdavo kelionės ir įsikūrimo išlaidas. Nuojauta, kad artėja laisvė, traukė lietuvius vaistininkus arčiau Tėvynės.

Auštančiai Lietuvos laisvei reikėjo ne tik materialinio bei intelektualinio palaikymo. Reikėjo ir kraujo aukos – pirmasis nepriklausomybės kovose žuvęs Lietuvos karininkas Antanas Juozapavičius buvo farmacininkas. Mokėsi vaistinėje Rygoje, vėliau, Dorpato (dabar Tartu) universitete išlaikęs egzaminus, gavo vaistininko padėjėjo laipsnį. Dirbo

Dorpato vaistinėje. 1915 m. įstojo

savanoriu į Rusijos armiją. Įsiplieskus

revoliucijai organizavo lietuvių tautinį

batalioną. 1918 m. įstojo savanoriu į

Lietuvos kariuomenę, buvo krašto

apsaugos ministro adjutantu. 1919 m.

paskirtas į Alytų 1-ojo pėstininkų

pulko vado padėjėju. Buvo pavyzdžiu

kariams – elgėsi taip, lyg baimės visai

būtų nepažinęs. 1919 m. vasario 13 d.

bolševikų buvo nukautas besiveržiant

per Alytaus tiltą.

Žuvus A. Juozapavičiui pulkui

vadovavo Julius Čaplikas, vaistininko

padėjėjo diplomą įgijęs Charkivo

universitete, vaistinėse dirbęs iki 1914

metų. 1915 m. įstojo į Karo mokyklą.

Provizoriaus padėjėjas, generolas Julius 1918 m. – Lietuvos savanoris, daly-Čaplikas (1988–1941), 1937 m. LSMU vavo kovose su bolševikais ir lenkais, Lietuvos medicinos ir farmacijos istorijos dukart buvo paimtas į nelaisvę ir muziejus.

pabėgęs. 1935 m. gen. J. Čaplikas

4 4

Farmacija tarpu kario Lietuvoje

skiriamas vidaus reikalų ministru

(tuo metu Vidaus reikalų ministerijai

buvo pavaldus Sveikatos departamen-

tas su farmacijos referantūra).

Nepriklausomybės kovose daly-

vavo karo korespondentas provi-

zorius A. Žukauskas-Vienuolis. Jis

nuolat lankydavosi fronto linijose,

o rašiniai „Iš karo korespondento

knygutės“ buvo spausdinami dien-

raštyje „Lietuva“.

1920 m. kovo 15 d. buvo

paskelbtas Farmaceutų mobilizaci-

jos įstatymas. Farmacininkams teko

dalyvauti kovose su bolševikais ir

lenkais.

A. Juozapavičius ir Jonas Valen-

tinavičius (KAM vaistinės vedėjas) už Provizorius Antanas Žukauskas-Vienuolis dalyvavimą nepriklausomybės kovose Šiaurės Kaukaze. Antano Mačiaus piešinys, 1947 m. LSMU Lietuvos medicinos ir

buvo apdovanoti Vyčio Kryžiumi.

farmacijos istorijos muziejus.

Pirmojo pasaulinio karo sukelta

suirutė, nepriklausomybės kovos, siaučiančios epidemijos, gydytojų trūkumas – tai sąlygos, kuriomis nepriklausomybės pradžioje veikė vaistinės.

1918 m. Lietuvoje buvo 79 normalinės ir 65 kaimo vaistinės. Daugelis vaistininkų nemokėjo lietuvių kalbos. 1919 m. Vidaus reikalų ministerija perspėja: „Aptieka yra visuomenės įstaiga, todėl ji privalo tarnauti visuome-nei, o ne savo patogumų žiūrėti. Tuo tarpu Sveikatos departamentas gauna tikrų žinių, kad aptiekose mainoma kalba, išduodant signaturkas, taip pat negalima susikalbėti šalies daugumos kalba – lietuviškai. Šiuo perspėjami aptiekų savininkai ir rėdytojai, kad atsikartojimai tokių faktų gali priversti ministeriją atimti teisę laikyti ar rėdyti aptiekas.“

Grįžtant iš bolševikinės Rusijos lietuviams vaistininkams bei sumažinus apribojimus vaistinių steigimui, jau 1919 m. Lietuvoje buvo atidaryta 15

normalinių ir 20 kaimo vaistinių. 1922 m. Lietuvoje veikė 257 vaistinės ir 45

Farmacija tarpu kario Lietuvoje per 20 vaistų sandėlių. 1938 m. Lietuvoje buvo 327 vaistinės. Per dešimtmetį

vaistinės pasikeičia – ir ne tik pavadinimu. Klasikinės XIX a. imperijos aptiekos virsta moderniomis europietiškomis vaistinėmis.

1918–1935 m. Farmacijos skyrius buvo Vidaus reikalų ministerijos Sveikatos departamento sudėtinė dalis. Nuo 1935 m. Farmacijos skyrius pavadintas Farmacijos referentūra. Kaip ir Farmacijos skyriuje, jame išliko trys etatai: referentas, farmacijos įstaigų revizorius ir atsakingasis sekretorius.

Dabar toks „gausus“ valdininkų būrys nustebintų.

Iki 1937 m. farmacija Lietuvoje buvo tvarkoma pagal vietos sąlygoms pritaikytą Rusijos imperijos medicinos statutą. 1937 m. buvo priimtas Vaistinių, vaistų gamybos ir prekybos įstatymas.

Vaistų, gaminamų Lietuvoje ir įvežamų iš svetur, analizę atlikdavo Valstybinė technikos ir chemijos laboratorija. Nuo 1934 m. ši laboratorija buvo padalyta. Vaistų, maisto ir gėrimų analizės buvo atliekamos VDU

Medicinos fakulteto Farmacijos instituto laboratorijoje.

1938 m. buvo išleista 1-oji Lietuvos farmakopėja, kuria, vidaus reikalų

ministro įsakymu, privalėjo naudotis vaistinių, vaistų sandėlių ir chemijos-farmacijos laboratorijų darbuotojai.

Farmacijos pramonė Lietuvoje pradėjo vystytis tik paskelbus nepriklausomybę. 1921–1922 m. įsteigiamos pirmosios farmacijos laboratorijos Kaune („Vaistija“ ir „Sanitas“) bei Šiauliuose („Galen“). 1925 m. Klaipėdoje pradeda veikti „Pharmakon“. 1938 m. Lietuvoje jau veikė 11 chemijos farmacijos laboratorijų. Čia reikėtų išskirti akcinę bendrovę „GerMaPo“, kuri tapo stam-biausia farmacine įmone Baltijos šalyse. Vietinę pramonę palaikė vaistininkų

profesinės organizacijos, spauda. Kauno medicinos draugijos visuotinis susi-rinkimas priėmė nutarimą, kuriuo visos ligoninės, ambulatorijos, ligonių

kasos ir gydytojai buvo raginami gydymo praktikoje vartoti Lietuvoje gami-namus vaistus. Augo ir farmacijos produktų eksportas – nuo 34,2 tūkst. litų

1937 m. iki 237,4 tūkst. litų 1939 metais.

Aukštojo farmacijos mokslo tradicija, prasidėjusi 1785 m., užgeso uždarius Vilniaus medicinos-chirurgijos akademiją 1842 metais. Nuo to laiko farmacininkai aukštąjį mokslą įgydavo Rusijos imperijos universitetuose (Maskvoje, Kyjive, Charkive, Kazanėje, Odesoje, Tomske, Dorpate (Tartu), Varšuvoje, Sankt Peterburge). Lietuviai, besiruošiantys 46

Farmacija tarpu kario Lietuvoje

farmacijos egzaminams (kvotimams) Maskvos universitete naudojosi farmacijos magistro (kas Rusijos imperijoje atitiko farmacijos daktarą) Petro Raudonikio konsultacijomis.

1920 m. sausio 28 d. laikraštyje „Lietuva“ išspausdinta žinutė:

„Aukštieji kursai. Prie Medicinos ir Gamtos skyrių atidaroma Farmacijos sekcija. Tikraisiais klausytojais į ją priimami provizoriaus pagalbininkai, turį

Sveikatos departamento leidimą.“ Farmacijos magistras P. Raudonikis pirmą-kart istorijoje pradėjo skaityti farmacijos kursą lietuviškai.

1922 m. Aukštųjų kursų bazėje buvo įkurtas Lietuvos universitetas Kaune. Organizuoti universiteto medicinos fakultetą buvo pakviesti P. Avižonis, L. Gogelis, A. Jurgeliūnas, V. Lašas ir farmacijos magistras P. Raudonikis. Pastarasis buvo Medicinos fakultete įkurto Farmacijos skyriaus, kuriame veikė Farmacijos ir farmakognozijos katedra, įkūrėju ir vadovu. Tais pačiais metais į Farmacijos skyrių asistentu pakviestas provizorius Benediktas Šiaulis, iki tol dirbęs Maskvoje. 1925 m. B. Šiaulis, rekomendavus prof. P. Raudonikiui ir tarpininkaujant prof. V. Lašui, kaip Rokfelerio fondo stipendininkas, išvyko į JAV, Bostoną ir Klivlandą studi-juoti biologiją ir farmakologiją. 1927 m. grįžęs į Lietuvą, pratęsia JAV pradėtą darbą ir 1936 m. apgina disertaciją „Farmakologiškieji žarnyno raumenų

Lietuvos universiteto Medicinos fakulteto Farmacijos skyriaus I laida, 1925. LSMU Lietuvos medicinos ir farmacijos istorijos muziejus.

47

Farmacija tarpu kario Lietuvoje ypatumai, metodika ir morfino veikimas“. Tai pirmoji disertacija farmacijos daktaro laipsniui gauti, parašyta ir apginta lietuviškai. 1932 m. Medicinos fakultetas, kuriame buvo Farmacijos skyrius, persikelia į naujuosius rūmus A. Mickevičiaus gatvėje. Nuo 1936 m. B. Šiaulis vadovauja Farmacijos insti-tutui. Farmacijos institutu 1936 m. pavadintas Medicinos fakulteto farmacijos skyriaus, Medicinos fakulteto vaistinės ir vaistų, maisto ir gėrimų analizės laboratorijos junginys.

Baigusiems Lietuvos universitetą farmacininkams buvo suteikiamas chemiko vaistininko vardas. Mokslas trukdavo ketverius metus ir dar 1–1,5 m. – baigiamieji valstybiniai egzaminai bei diplominio darbo rengimas.

Pirmoji chemikų vaistininkų laida baigė universitetą 1925 metais. Iki 1940 m.

universitetą baigė 158 chemikai vaistininkai – 86 vyrai ir 72 moterys.

Lietuvos vaistininkus tarpukario Lietuvoje vienijo ir jų interesus gynė

kelios profesinės draugijos – Lietuvos farmaceutų sąjunga, Lietuvos vaistininkų

draugija, Lietuvos chemikų vaistininkų draugija, Studentų farmaceutų sąjunga.

Lietuvos farmaceutų sąjunga ir Lietuvos vaistininkų draugija 1923–

1940 m. kartu leido profesinį periodinį žurnalą „Farmacijos žinios“.

Žmonės vaistininkais pasitikėjo ir juos gerbė. Miestelio inteligentijos triumviratas buvo toks – klebonas, mokytojas ir vaistininkas. Vaistininkai nebuvo visuomeninio gyvenimo nuošalėje.

Vilkaviškio vaistininkas J. Skinskis, Skuodo vaistininkas S. Mirkes, Šilalės vaistininkas S. Gaudešis, Nevarėnų vaistininkas J. Pekarskis įkūrė ir vadovavo gaisrininkų organizacijoms.

Seirijuose vaistininko A. Vaicekausko iniciatyva buvo pastatyta amatų

mokykla ir naujas šešių skyrių mokyklos pastatas, Šilalėje vaistininkas S. Gaudešis pastatė gaisrininkams namą su sale, Leipalingio vaistininkas A. Laukaitis (nepriklausomybės kovų partizanų būrio vadas) rūpinosi progimnazijos steigimu.

Plungės vaistininkas E. Andrijauskis be atlyginimo dėstė chemiją Plungės gimnazijoje. Kybartų vaistininkas T. Budrevičius 10 metų buvo Kybartų

burmistru, Šiaulių vaistininkas J. Valančius buvo išrinktas Šiaulių burmistru ir aštuonerius metus vadovavo miestui. Provizorius Jonas Makauskis buvo išrinktas į Steigiamąjį Seimą, provizorius P. Adamkavičius – tautos atstovu 1936 metais.

48

Farmacija tarpu kario Lietuvoje

Šventinė eisena Gelgaudiškyje, 1937 m. LSMU Lietuvos medicinos ir farmacijos istorijos muziejus.

Per 22-ejus nepriklausomybės metus (1918–1940) Lietuvoje buvo atkurtas, išplėtotas ir modernizuotas vaistinių tinklas, sukurta farmacijos įstatyminė bazė ir valdymo sistema, įsteigtos profesinės organizacijos ir leidžiamas profesinis periodinis žurnalas, išleista pirmoji Lietuvos farmakopėja. Praktiškai „tuščiame lauke“ buvo sukurta profesinė lietuviška terminija, moderni farmacijos pramonė, sukurtas lietuviškas aukštasis farmacijos mokslas, farmacininko specialybė pelnė žmonių pagarbą ir pasitikėjimą Mūsų nepriklausomybė jau tęsiasi žymiai ilgiau nei tarpukaryje. Artėja metas, kai turėsime įvertinti savojo laiko darbus ir palyginti juos su vaistininkų nuveiktais anuomet. Pakeisti to vertinimo pažymį kiekvienas galime savo darbais. Praeitis įpareigoja.

49

Lietuvių ir lenkų klausimas vaistinėje Lietuviai ir lenkai daugelį amžių gyvena greta vieni kitų. Nė su viena tauta mūsų nesieja tokie glaudūs istoriniai ryšiai kaip su lenkais. Latvius vadiname broliais dėl genetinių ir kalbos dalykų. Lenkus turėtume laikyti broliais ir dėl istorinių sąsajų. Sunku būtų rasti pasaulyje dvi tautas, kurios kartu būtų nuveikusios tiek didžių dalykų. Bet ne taip jau retai bendrus pasiekimus aptemdo nuoširdžios broliškos peštynės.

Abiejų Tautų Respublikos pavadinime neminima nei Lenkija, nei Lietuva – kad nebūtų skriaudos. Šios valstybės herbe tarsi šachmatų lentoje išdėstyti erelis ir vytis, vytis ir erelis, vėlgi – kad niekam nebūtų skriaudos.

Net naujosios valstybės sostinė Varšuva buvo parinkta tiksliai pusiaukelėje tarp Lenkijos sostinės Krokuvos ir Lietuvos sostinės Vilniaus.

Tačiau lietuviai gana atžariai žiūri į Abiejų Tautų Respubliką – ji ne mūsų. O lenkai sako – tai Lenkija. Lygiai taip pat mes, visai negailėdami, broliams lenkams atidavėme ir Gegužės 3-iosios Konstituciją – europinės ar net pasaulinės svarbos paveldą.

Jei paklausčiau gerbiamojo skaitytojo, kokia jo brolio ar sesers tautybė – atsakymas skambėtų keistai: „Aišku, kad tokia pat, kaip manoji“.

Tautinio atgimimo laikais, XIX a. pabaigoje, tautybės buvo apsisprendimo reikalas. Pateiksiu porą istorinių pavyzdžių, kurie gal ne visiems yra žinomi.

Broliai Narutavičiai gimė 1863 m. sukilimo dalyvio, Žemaitijos bajoro Jono Narutavičiaus šeimoje. Pirmasis brolių mokytojas buvo Laurynas Ivinskis, toliau jie mokslus tęsė Liepojos gimnazijoje. Vėliau brolių keliai išsiskyrė.

Gabrielius Narutavičius – 1-asis Lenkijos prezidentas, išrinktas 1922 m. gruodžio 9 d., nušautas pasikėsinimo metu. 1922 m. gruodžio 16 d. Stanislovas Narutavičius (1862–1932) – 1905 m. Didžiojo Vilniaus Seimo dalyvis, 50

Lietuvių ir len kų k lausima s va istinėje 1918 m. vasario 16 d. Nepriklausomybės akto signataras, aršus lietuvybės šalininkas (įdomumo dėlei – Stanislovo žmona Joana Bilevičiūtė – maršalo Juzefo Pilsudskio (taip pat Žemaitijos bajoro) pusseserė).

Apie Tadą Ivanauską bent jau girdėję esame visi. Broliai Ivanauskai gimė Lebiodkos dvare, netoli Lydos. Tėvas Leonardas Ivanauskas, dvari-ninkas, LDK idealistas, žmona Jadvyga fon Veichel – baronaitė. Broliai Tadas, Jurgis ir Vaclovas dėl savosios tautybės apsisprendė patys: Tadas Ivanauskas – litvomanas, lietuvybės skleidėjas, nepriklausomybės kovų

dalyvis, VDU ir KMI profesorius; Jurgis ( Jerzy) Ivanauskas – lenkas, Vidurio Lietuvos (okupuoto Vilniaus krašto) užsienio reikalų skyriaus vadovas, III kadencijos Lenkijos senatorius; Vaclovas – nepriklausomos Gudijos kūrėjas, tvirtas ir apsisprendęs gudas.

Taigi, ir ne vienam mūsų tautybė yra nulemta ne baltiškų ar slaviškų

genų, o protėvių apsisprendimo, todėl ir burnoti lenkų ar lietuvių negalime, nes niekada negali žinoti...

O kaipgi klostėsi lietuvių ir lenkų santykiai vaistinėje? Farmacijos istorikai pirmosios vaistinės Lietuvoje atsiradimą sieja su alchemiko Aleksandro Balinskio atvykimu iš Krokuvos į Vilnių 1506 m. gydyti Lietuvos didžiojo kunigaikščio ir Lenkijos karaliaus Aleksandro. A. Balinskio gydymas karaliui nepadėjo, karalius mirė, alchemikas pakliuvo į cypę, o jo atvežta karališkosios vaistinės dalis liko rūmuose – tai ir buvo rūmų vaistinės užuomazga.

Ar tikrai nebuvo ankstyvesnių bandymų – mes nežinome, tad pirmosios oficialios vaistinės Lietuvoje šaknys galėtų būti lenkiškos.

1794 m. Varšuvoje pasirodė Phar macopoea Castrensis et Noso co mialis Exercitus Nationalis – ka rinė Abiejų Tautų Respublikos far makopėja, plačiau žinoma Kos čiuskos farmakopėjos vardu. 1795 m. įvykęs 3-iasis Abiejų Tautų Respublikos padalijimas „užbraukė“ šią vos gimusią galimybę turėti bendrą farmakopėją.

1820 m. Vilniuje lenkiškai pra dėti leisti Vilniaus farmacijos užrašai Pamietnik farmaceutyczny Wilenski. Len kai sako, kad tai pirmasis toks lei dinys lenkų kalba, lietuviai – kad pir masis periodinis farmacinis profesinis leidinys, leistas Lie tuvoje. Lietuviams nosį pakeltą laikyti padeda Johanas Andrius Lo ben veinas ( Johan Andreas Lo benwein), pirmame šio leidinio numeryje rašęs: „<...> atsiveria nauji ir puikūs laikai šio krašto 51

Lietuvių ir len kų k lausima s va istinėje farmacininkams. Lietuvos farmacija pradeda naują ir svarbią epochą <. .>, jau atėjo laikas, kada Lietuvos farmacininkai bendromis jėgomis žengė pirmąjį

žingsnį, pakeliant Tėvynės farmaciją <...> šio krašto žmonėms suprantama kalba.“

1785–1798 m. farmacija Vilniaus universitete buvo dėstoma lotynų

kalba. 1798 m. prof. A. Sniadeckis pradeda farmacijos kursą skaityti lenkiškai. Šia kalba farmacija dėstoma iki pat Vilniaus universiteto uždarymo.

1890 m. septynios Vilniaus vaistinės priklausė lietuviams, dvi – lenkams.

Tačiau įtarumas, lydėjęs lietuvių ir lenkų bendravimą nuo pat Liublino unijos, 1919 m. Liucijanui Želigovskiui užėmus Vilnių, tapo atvira nesan-taika. Tarpukario Lietuvos spaudoje palankūs Lenkijai atsiliepimai buvo reti ir mažai pageidautini.

Tokioje aplinkoje „Farmacijos žinios“ buvo išimtis. Nuo 1923 m. iki 1940 m. išleisti 148 žurnalo numeriai, kuriuose net 82 straipsniai buvo susiję su Lenkija. Neretai lenkų kolegų pasiekimai buvo laikomi vertais dėmesio. „Farmacijos žinių“ puslapiuose ypatingos pagarbos sulaukė prof. Janas Mušinskis (Jan Muszynski), dėstęs farmakognoziją Vilniaus Stepono Batoro universitete – spausdinti jo straipsniai, cituotos kalbos, palankūs lietuvių

kolegų atsiliepimai apie profesoriaus darbus. Prof. K. Grybauskas „Farmacijos žiniose“ aprašė dvi savąsias keliones į Lenkiją, kurių įspūdžiai buvo palankūs mūsų kaimynams.

Žinoma, ne visi straipsniai, susiję su lenkų ir lietuvių santykiais,

„Farmacijos žiniose“ buvo tokie „rožiniai“ – aprašoma ir Leipalingio Provizoriaus S. Bucevičiaus ir provizoriaus padėjėjo J. Boryse-vičiaus vaistinės signatūra, 1921 m. LSMU Lietuvos medicinos ir farmacijos istorijos muziejus.

52

Lietuvių ir len kų k lausima s va istinėje vaistininko netektis: per nepriklausomybės kovas lenkų kavaleristų sude-ginta vaistinė, Gied raičių ir Vilniaus vaistininkų persekiojimai ir kalinimai už lietuvišką veiklą.

1939 m. pirmajame numeryje lenkų ir lietuvių konfliktas buvo plačiai aprašytas, bet ne taip, kaip tikėtumėmės žinodami to laiko geopolitines aplinkybes – „Lietuvos aido“ rytinėje laidoje pasirodė reklaminis straipsnis „A. Panemunės vaistinė perėjo į lietuvio rankas“. Čia buvo aukštinamas naujasis savininkas, kuris sutvarkė apleistą vaistinę, pašalino iš vaistinės senojo savininko demonstratyviai proteguojamą svetimą (suprask lenkišką) spaudą, vietoj kurios dabar vaistinėje laikomi lietuviški laikraščiai, vaistinėje buvo „įvesta“ švara, ko anksčiau čia labai trūko.

Šiame užsakomajame straipsnyje buvo aukštinamas naujasis savininkas Pranas Matulevičius ir į šuns dienas dedamas buvęs savininkas Vaclovas Vadauskas-Petržkevičius. „Farmacijos žiniose“ atkirtis pasirodė nedel-siant – tai žinomo ir gerbiamo to laiko vaistininko J. Makauskio straipsnis „Ar suderinama su profesine etika“. Ypač aštriu tonu čia pasmerkiama neetiška reklama, nevengiant atvirai pasišaipyti iš naujojo savininko „patrio-tizmo“. P. Matulevičius jau kitame „Farmacijos žinių“ numeryje dievagojasi, kad reklama pasirodė be jo žinios ir nėra jo užsakyta.

„Lenkiška“ Vaclovo Vadausko-Petržkevičiaus vaistinė Panemunėje, 1937 m. LSMU Lietuvos medicinos ir farmacijos istorijos muziejus.

53

Lietuvių ir len kų k lausima s va istinėje Trumpai kalbant, tarpukario

„Farmacijos žiniose“, turint omenyje to

laikotarpio aktualijas, Lenkijos farma-

cija buvo nušviečiama gana palankiai,

o ura-patriotai buvo pažabojami.

Tarpukariu ne viena vaistinė

spausdino signatūras lietuvių ir lenkų

kalbomis, ant vaistinių greta lietuviš-

kos „Aptiekos“ iškabos aptikdavai ir

lenkišką „Apteka“.

1939 m. Lietuvai atgavus

Vil nių, Vilniuje ir Vilniaus krašte

buvo 49 vaistinės, iš kurių tik trys

pri klausė lietuviams. Didžioji dalis

vais tininkų nemokėjo lietuviškai,

todėl kilo klausimų, kaip nemo-

kant valstybinės kalbos laikytis

Lietuvos farmacijos įstatymų. Šią

Farmacijos skyriaus studentas Č. Ban- problemą išsprendė akcinė bendrovė

kauskas, VDU lenkų studentų korporacija, „GerMaPo“ – didžiausia tarpukario 1937 m. LSMU Lietuvos medicinos ir Lietuvos vaistų gamintoja, didme-farmacijos istorijos muziejus.

nininkė ir importuotoja. 1940 m.

„GerMaPo“ lietuvių ir lenkų kalbo-

mis išleido 247 puslapių knygelę „Farmacijos įstatymai“. Tai buvo pirmasis vaistininkams skirtas leidinys lietuvių ir lenkų kalbomis. Ilgai juo „Vilnijos“

vaistininkams naudotis neteko. 1940 m. birželio 15 d. Sovietų Sąjungos kariuomenė ilgam išsprendė lietuvių ir lenkų ginčą.

Dabar mes vėl kivirčijamės, tik žymiai aršiau ir mažiau rafinuotai nei tarpukariu. Tuo ginču suinteresuotieji negyvena nei Lietuvoje, nei Lenkijoje.

Ši „šviesa“ ateina iš Rytų. Ir kas gali paneigti galimybę, kad ateina ne tik idėjos, bet ir pinigėliai joms paremti, kurie galbūt atitenka garsiai ūbaujan-tiems vienoje ir kitoje pusėje. O Abiejų Tautų Respublikos idėjos ir Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje vešėjęs pakantumas kitos tautos ar tikėjimo žmonėms lieka kažkur nuošalyje.

54

„GerMaPo“ – lietuviškosios vaistininkystės Titanikas Farmacijos pramonė – viliojanti, pieno upes ir medaus krantus žadanti sritis.

Gimė ji vaistinės užuovėjoje 1816 m., kai Emanuelis Merkas (Emanuel Merck) savojoje „Angelo vaistinėje“ Darmštate įkūrė laboratoriją, aprūpinan-čią produkcija ne tik „Angelo vaistinę“. Toks žingsnis anuo metu buvo netikėtas, ne vienas pasišaipydavo – koks gi čia fabrikas vaistinėje. Tačiau netrukus net anilininių dažų gamintojai būriais pasuko farmacijos keliu. Farmacijos pramonė, nors ir kilusi vaistinėje, negailestingai pakeitė vaistinės veidą.

1927 m. dr. Rapas (Rapp) Vokietijos vaistininkų spaudoje rašė: „Farmacija per pastaruosius dešimtmečius silpsta. Vaistų gamyba iš vaistinių persikėlė į

fabrikus ir laboratorijas, dėl to vaistinės neteko gamybos įmonės pobūdžio, tapo tarpininkėmis, o vaistininkai virsta prekybininkais.“ Farmacijos pramonė

pakeitė ne tik vaistinę – ji įsisuko į visą mediciną, keisdama požiūrį į vaistus.

Gydytojus pradėjo lankyti farmacijos pramonės pasiuntiniai su viliojančiais pasiūlymais. Farmacijos pramonė tapo galingu ginklu, galinčiu „nusiurbti“

didelę dalį krašto, neturinčio vaistų gamybos įmonių, pinigėlių gamintojų

link. Todėl XX a. pradžioje savosios farmacinės pramonės kūrimas ir palai-kymas tapo ypač svarbūs visoms valstybėms. 1931 m. Antanas Garmus rašė:

„Ligonių kasos nustatomas medikamentų sąrašas turi didelės ekonominės vertės. Užsienio agentai seka kiekvieną jo raidę ir stengiasi visokiais būdais įkišti savo peršamų vaistų. Ligonių kasa pirmutinė palaikė savo cheminės pramonės išdirbinius ir juos palaiko toliau – taip kelios dešimtys tūkstančių litų pasilieka valstybės ižde.“ Atgimusioje Lietuvoje farmacijos pramonės įmonės ir laboratorijos dygo kaip grybai. 1921 m. įsteigiama bendrovė

„Vaistija“, ją vejasi „Sanitas“, „Galen“, „Almeol“, „Pharmakon“, „Hamonia“ ir t. t. Neatsiliko ir vaistinės, kurių ne viena ėmėsi patentuotų vaistų gamybos.

55

„GerMa Po“ – lietuviškosios va istinin k ystės Tita ni ka s

„Mūsų atgimusioj valstybėje prisisteigė vaistinių daugiau kaip prieš karą...

Tokiu būdu atsiradęs vaistinių perteklius, neturėdamas ką veikti, pradėjo fabrikuoti įvairiausią patentiką ir kosmetinius dalykus <...> Reikia kreipti didžiausią dėmesį į gražų įpakavimą. Jei mūsų pramonininkai tinkamai savo gaminius reklamuotų, tai gal greičiau išstumtų iš savo šalies svetimus išdirbinius“ – šie 1925 m. Adolfo Gerdvilio „Farmacijos žiniose“ parašyti žodžiai pranašavo didžiulį darbą, kurį akcinė bendrovė „GerMaPo“ (pavadinta pagal savininkų Adolfo Gerdvilio, Vytauto Malelos ir Vaclovo Podliaskio pavardžių

pirmuosius skiemenis) nuveikė per keliolika metų.

Akcinė bendrovė „GerMaPo“ įkurta 1923 metais. Įkūrėjai į Lietuvą, bėgdami nuo bolševikinio maro, atvyko praktiškai taip, kaip stovi.

„GerMaPo“ energingai ėmėsi didmeninės prekybos vaistais, vaistinėmis medžiagomis bei vaistinės įranga ir gana greitai užsitarnavo Lietuvos vaistininkų pasitikėjimą savo solidžiu, patikimu darbu, tiekiamų dalykų kokybe bei tautinėmis simpatijomis. 1926 m. bankrutavus chemijos farmacijos laborato-rijai „Vaistija“ (anot to meto spaudos, „Vaistijai“ nepasisekė, nes stambiausi jos akcininkai nebuvo vaistininkai), ją įsigijo „GerMaPo“. Tiesa, iki 1935 m. dėl bankinių reikalų „Vaistijos“ vardas nuo vaistų pakuočių neišnyko.

Provizorius Adolfas Gerdvilis su šeima grįžta į Lietuvą, 1919 m.

LSMU Lietuvos medicinos ir farmacijos istorijos muziejus.

56

„GerMa Po“ – lietuviškosios va istinin k ystės Tita ni ka s

„Vaistijos“ įsigijimas tapo lū-

žiu tarpukario Lietuvos farmaci-

jos pramonės istorijoje. Sumaniai

valdoma įmonė augo kaip ant

mielių. 1927 m. pradžioje joje dirbo

7 darbuotojai, o 1939 m. – jau per

60, buvo gaminama daugiau nei 150

specialitetų , organinių preparatų

gamybą organizavo iš Prancūzijos

pakviestas inžinierius – chemikas-

bio logas G. Pichonas (G. Pichon),

metinė laboratorijos apyvarta

pasiekė 3 mln. litų. 1934 m.

Rotušės a. 3, kieme, buvo pasta-

tyta nauja dviejų aukštų laborato-

rija, kuri buvo aprūpinta naujausia

įranga, tačiau jau 1936 m. jos pajė-

gumų nebeužteko. Pradėta rengtis „GerMaPo“ stendas parodoje Kaune, chemikalų fabriko statybai – kad 1939 m. LSMU Lietuvos medicinos ir nereikėtų ne tik vaistų, bet ir farmacijos istorijos muziejus.

žaliavų jiems įsivežti iš užsienio,

pradėta vystyti savoji nepriklau-

soma chemijos pramonė.

Iš A. Gerdvilio interviu „Dienai“ 1936 m. birželio 28 d.: „Atsiminkite, kad dabar kasmet lieka Lietuvoje šimtai tūkstančių litų, kuriuos mes anksčiau išmokėdavome į užsienį už įvairią patentiką, kol jos negalėdavome pasigaminti patys. Dar ir dabar daug chemikalų, kuriuos galima būtų pasigaminti Lietuvoje, neturėdami tinkamo fabriko, turime pirkti užsienyje ir brangiai mokėti. Pavyzdžiui, ta pati patentika, čia pagaminta, yra pigesnė iki 60 proc.

O negalime nusiskųsti, kad dirbame be uždarbio. Taigi supraskite, kiek mes permokėdavome užsieniams! Pagaliau ir ta pati užsienio patentika, kurią pradėjome gaminti, taip pat žymiai atpigo. Todėl ne tik mūsų, kaip prekybos įmonės, yra suprantamas siekimas tapti ir šioje pramonės srityje kuo mažiau-siai priklausomais nuo užsienio, bet tai yra viso krašto interesas.“

57

„GerMa Po“ – lietuviškosios va istinin k ystės Tita ni ka s

„GerMaPo“ kasmet skirdavo po tūkstantį litų stipendijoms VDU farmacijos ir medicinos studentams, kuriuos išrinkdavo VDU komisija, vadovau-jama prof. P. Raudonikio, skirdavo paramą „biednuomenei“, nupirko 25

modernius šautuvus kariuomenei ir t. t.

„GerMaPo“ tapo moderniausia, didžiausia ir geriausiai įrengta farmacijos pramonės įmone Baltijos šalyse. Dėka energingų, sumanių ir patriotiškai mąstančių žmonių per keliolika metų sukurta tai, kas labiau į Vakarus nuto-lusiuose kraštuose buvo kuriama ilgus dešimtmečius. Buvo sugriautas mitas, kad lietuviai dėl savo valstietiško mąstymo nelinkę į verslą. Tarptautinės parodos, apdovanojimai, solidūs gaminių katalogai, bendradarbiavimo sutartys su didžiausiomis Vokietijos, Šveicarijos ir Prancūzijos įmonėmis. Ateitis atrodė

šviesi ir daug žadanti, tačiau „GerMaPo“, kaip ir visa Lietuva, atsitrenkė į

raudonąjį ledkalnį.

1940 m. sovietai nacionali-

zuoja „GerMaPo“ ir pavadina ją

Chemijos-farmacijos laboratorija

Nr. 1. A. Gerdvilis suimamas ir

įkalinamas Kauno sunkiųjų darbų

kalėjime, vėliau perkeliamas į VI

fortą. 1941 m. sukilimo metu

išlaisvintas. Kankinimai nepra-

ėjo be pėdsakų – 1941 m. rudenį

A. Gerdvilis staiga mirė. Į jo laidotu-

ves Kaune susirinko minios žmonių.

1941 m. Petronėlė Podliaskienė,

(1928 m. mirus V. Podliaskiui

užėmusi vyro vietą „GerMaPo“)

išvežta į Sibirą, 1955 m. mirė

Irkutske. Vaclovo ir Petronėlės

įsūnis Vytautas Podliaskis, 1941 m.

baigęs farmacijos kursą, nespėjo išlai-

„GerMaPo“ katalogas, 1940 m. LSMU kyti baigiamųjų egzaminų. Suimtas Lietuvos medicinos ir farmacijos istorijos kaip „socialiai pavojingas elemen-muziejus.

tas“ – gryna dr. Jozefo Gebelso (Josef

58

„GerMa Po“ – lietuviškosios va istinin k ystės Tita ni ka s

„GerMaPo“ pastatas, 1944 m. LSMU Lietuvos medicinos ir farmacijos istorijos muziejus.

Goebbels) citata. Tai dar kartą įrodo raudonųjų ir rudųjų artimą giminystę.

1941 m. spalį žuvo Sevural ago lageryje.

V. Malelos šeimai pavyko ištrūkti į Vakarus.

Naciai „GerMaPo“ renacionalizuoja, vėliau vėl nacionalizuoja, vedėju paskirdami A. Gerdvilio sūnų chemiką-vaistininką Leoną Gerdvilį.

1944 m. grįžta frontas. Kaip pasakoja seni kauniečiai, keli sovietų kariai sulindo į „GerMaPo“ rūsius ieškoti spirito savo dvasiniams poreikiams tenkinti. Pasišviesdami degtukais sukėlė gaisrą. „GerMaPo“ neliko. Ir ne tik

„GerMaPo“.

59

Panacėja – universalus vaistas Kiekvienas, nors ir turime silpnybių, svajojame apie tobulus dalykus. Kad ir apie tobulą kūrinį. Vaistininkui tobulas kūrinys – tai universalus vaistas.

Kadangi net Dievo tobuliausias kūrinys – žmogus – nusidėjo ir buvo išmes-tas iš rojaus, iš anksto aišku, kad tobulo nieko nesukursime. O pagundų ir prašymų yra. Tam tikra mūsų pacientų dalis tiki, kad toks vaistas yra ir jis išgydys visas ligas, o tada išsispręs problemos. Gydytojai ir vaistininkai tokį

vaistą nuo kenčiančio paciento slepia, todėl reikia ieškoti teisybės. Tada ir pasirodo leidiniai – ko jums kas nors nepasakė. O jei vaistininkai ar gydytojai susimokę slepia stebuklinguosius vaistus, visada atsiras (ir atsiranda) kokia žiniuonė, žolininkė ar ragana, kuri paslaptį atskleis už žymiai menkesnę, nei įkainota žmogaus sveikata ir gyvybė, sumą. Patikliųjų skaičius begalinis ir jis maitina ne tiek jau mažai žmonių silpnybes išmanančiųjų. O koks šiame žaidime vaistininko vaidmuo?

Jei nebeturi svajonių – jau praktiškai esi miręs. Jei, būdamas vaistininku, nesvajoji sukurti vaisto, galinčio padėti nors daliai besišaukiančiųjų pagal-bos – specialybės dvasia tave apleido. Žinoma, yra piktdžiugiškai šnekan-čių – o tu, mielas kolega, pabandyk sukurti vaistą, kuris išgydytų astmą ar cukraligę. Tada ir sužinosi, kad esi šarlatanas, arba tavo žemiškoji kelionė

baigsis. Bet, žinoma, tai tik sąmokslo teorijos. O stebuklingų vaistų vaistinėje visada buvo. Tikrų ir netikrų. Jei koks vaistinėje ypatingas vaistas ir atsiras-davo – neretai jį lydėdavo ir falsifikato šešėlis.

Kartais stebuklingi senosios vaistinės vaistai drasko akis mūsų esteti-niam suvokimui. Sakysim, Antikos laikais empirikų mokyklą išgarsino krokodilo išmatos, kaip visuotinis, daugelį ligų išgydantis vaistas. Nors tuo 60

Pa nacėja – universa lus va ista s laiku socialinių tinklų nebuvo, tačiau sveikatinimo žinios plito kaip gaisras ir krokodilų išmatų pradėjo trūkti. Jeigu yra paklausa, bus ir pasiūla – skelbia liberaliai mąstantys žmonės. Pasiūla buvo papildyta nemažais kiekiais anksčiau minėtos vaistingosios medžiagos falsifikatų.

Matyt, visų laikų geriausias vaistas, gydęs daugybę ligų, – terijakas.

64 sudėtinės dalys, sudėtinga gamyba, ilgus metus trukęs brandinimas ir medicinos autoritetų liaupsės (terijakui ne vieną savo mokslo darbų eilutę yra paskyrę ir Galenas, ir medicinos kunigaikščiu tituluojamas Avicena).

Terijakas buvo naudojamas kaip priešnuodis pasiutligės profilaktikai, glei-vių ir tulžies ligų, paralyžiaus, nuomario, pamišimo, raupsų, šlapimo takų, opų gydymui. Ir apskritai, terijakas visų pirma stiprina žmogaus vidines jėgas ir jam veikiant galima išvengti nemažai negalavimų. Terijaką apgaubė

šlovė, o šlovę lydi piktavaliai – ištisus amžius terijakas buvo padirbinėjamas, o garbingi vaistininkai stengėsi su šiuo gėdingu reiškiniu kovoti, įrodinė-dami savojo terijako tikrumą ir vertę. Norėdami įrodyti, kad jų terijakas pagamintas pagal visas farmacijos meno taisykles, Renesanso vaistininkai organizuodavo jo viešą gamybą miestų aikštėse stebint garbingiems kvies-tiniams svečiams ir žioplių minioms. Terijakas buvo ir Lietuvos vaistinių

lentynose (nežinia, ar vietinės gamybos, ar atvežtinis). Galbūt paskutinis terijakas, pasiekęs Lietuvos vaistines, buvo pagamintas pirmosios farmacijos pramonės įmonėje „Merck“ Darmštate, tiesa, jau iš jo recepto išėmus opijų.

Kai terijakas jau buvo žinomas ir patikimas vaistas, į vaistininkystės šlovės galeriją trumpam įsiveržė Spiritus vini. Jei tikėsime legendomis, tai pirmasis arabų alchemikas (kai kurie istorikai juo laiko Al Geberą) išgavo šį vaistą destiliuodamas vyną. Gautas produktas skyrėsi nuo vyno savo savybėmis, o paragavęs autorius staiga pajuto didžiulį jėgų antplūdį ir nežabotas svajas. Vyno vartojimą Koranas draudžia, tačiau gautas produktas tebuvo vyno dvasia, o pagal veikimą – jaunystės eliksyras. Deja, šalutiniai ir nepa-geidaujami dalykai užgožė šio vaisto šlovę, nors daugelis po šiai dienai juo tebetiki.

Eliksyrų vaistinėse netrūko iki pat XX amžiaus. Jų tobulas veikimas dažnai buvo siejamas su rinkodaros poveikiu pacientams – tuo laiku tai buvo pasiekiama skleidžiamų gandų ir samdomų aktorių dėka. Greta elik-syrų rasime ir kitą istorinę vaistų formą – piliules, kurioms taip pat buvo 61

Pa nacėja – universa lus va ista s

suteikiamos universalios galios. Deja, romantiniai laikai vaistinėje artėja prie finišo. Paskutinis visuotinis vaistas iš romantiškojo vaistininkystės laikotarpio – morfijus. Vaistininkas Frydrichas Vilhelmas Sertiurneris (Friedrich Wilhelm Serturner), išlaisvinęs šį džiną iš opijaus butelio, ne mažiau nei Al Geberas spiritu, tikėjo morfijaus gydomąja galia. Kaip tuo metu buvo įprasta, F. V. Sertiurneris pats ėmėsi savojo kūrinio klinikinių bandymų, tapdamas pirmąja savojo atradimo auka. Tiesa, vaistininkas, net ir morfinistas, visada išlieka vaistininkas. F. V. Sertiurneris užrašo savo pojūčius ir dar prieš mirtį

išleidžia savo tyrinėjimų apibendrinimą „Naujausi vaistininko Frydricho Vilhelmo Sertiurnerio morfinizmo tyrimai. Įspėjimas gydytojams ir vaistininkams“. Čia pirmą kartą buvo aprašytas stebuklingojo vaisto keliamas pavojus. O šis stebuklingas vaistas, kitaip negu kitos panacėjos, nenuėjo į

užmarštį, bet po šiai dienai gali mus priglobti nepakeliamo skausmo valandą.

Nauji laikai, nauji papročiai – stebuklai XX a. dygs tarsi grybai. Amolis, patentuotas vaistas, galima vartoti vidun ir išoriškai, gelbėjo nuo visko, prontosilis ir penicilinas išdygo kovos su ligomis lauke kaip karžygiai, šluojan-tys ligų sukėlėjus. Vaistininkystės ateitis atrodė šviesi kaip niekad anksčiau.

Tačiau stebuklai išsisklaido, sukėlėjai pasidaro atsparūs, o mes – pažeidžiami.

Ir nors prontosilio legenda išliko už geležinės uždangos vos ne iki R. Kalantos

„Aspirin“ štanglazas, stiklas, Vokietija, 1930 m. LSMU Lietuvos medicinos ir farmacijos istorijos muziejus.

62

Pa nacėja – universa lus va ista s

įvykių, nenumaldomai kilo naujosios panacėjos troškimas. O jeigu labai lauki, būtinai sulauksi. Bent jau tuo norisi tikėti. Tiesa, stebuklas, nors ir labai lauktas, buvo netikėtas. Tai aspirinas. Taip, paprasčiausias „Bayerio“

ar amerikietiškas aspirinas tapo stebuklingu vaistu, nušlavęs visus sovietinės farmacijos pasiekimus. Už vieną šio stebuklo tabletę pirmiesiems užjūriuosna išsprūdusiems sportininkams ar jūrininkams buvo siūloma 3 rubliai, praktiškai tiek, kiek kainavo 750 tablečių tarybinio „aspirino“. Niekas taip nenu-vertino sovietinės sistemos pasiekimų, kaip ši tabletė. Nors vaistinėse užteko sovietinio Acidum acetyl salicylinum, tačiau aspirinas buvo visai kas kita – ir dėl kokybės, ir dėl poveikio. Dabar net sunku paaiškinti, kodėl šis vaistas buvo toks nuostabus. Galbūt laisvės vilties krantas suteikdavo jam papil-domų galių, tačiau mes pertekliaus laikais šito nebesuprasime. Kuo aspirino daugiau, tuo jo poveikis silpnesnis – taip, matyt, paaiškintų homeopatijos tėvas Samuelis Hanemanas (Samuel Hahnemann).

Nieko nėra švento, beveik viskas, kas buvo vertinama prosenelių, prarado savo vertę. Galime savaip išsiversti „Internacionalą“: Kas buvo viskuo, tas virto niekuo.

Tačiau yra vaistas Lietuvoje, kuris išlaikė šimtmečių egzaminus. Šio vaisto, nors ir sunku patikslinti, nei Avicena, nei Galenas nežinojo. Užtat lietuviškose sodybose jis karaliavo vaistinėlėse. Tai „Trejos devynerios“,

„GerMaPo“ vaistas „Trejos devynerios“, 1939 m. LSMU Lietuvos medicinos ir farmacijos istorijos muziejus.

63

Pa nacėja – universa lus va ista s žinomos visose LDK valdose, išsilaikiusios tarpukario Lietuvos vaistinėse, pirmosios kartos emigrantų vaistinėse Čikagoje, išgyvenusios vaisingą rezis-tenciją sovietmečiu, nors kolaboravę su svaigalais, sulaukė laisvės. Galime bambėti, kad ši panacėja buvo sumaišyta su Spiritus vini. Deja, bet ir viena, ir kita yra (ar buvo) panacėja. Praeitis įpareigoja saugoti tradicijas. Blaivus protas liepia nesikišti į nepagydomų ligų gydymą (ne kontrolę). Panacėja mirė, tegyvuoja panacėja!

64

Aukso amžius

Žmonijos istorijoje buvo visokių amžių – ir akmens, ir žalvario, ir geležies.

Nors istorikai to ir nemini, tačiau svarbiausias ir ilgiausiai trunkantis žmonijos istorijoje – ugnies amžius. Akmenį ar pagalį gali pakelti ir kitas Dievo tvarinys, tačiau išgauti ir prižiūrėti ugnį – išskirtinė žmogaus savybė. XX a.

juodosios istorijos mėgėjai vadina švino amžiumi, – mat didžiulis kiekis šio metalo buvo jame išlietas į savo artimųjų kūnus. Vaistininkystės istorijoje labai svarbus laikotarpis, trukęs nuo XVIII a. pradžios iki XIX a. pabaigos, vadinamas aukso amžiumi. Tuomet vaistininkų autoritetas buvo pats didžiausias per visą farmacijos istoriją, o vaistinės – labiausiai išpuoselėtos.

Farmacijos aukso amžiuje vaistininkai padarė tiek atradimų ir išradimų, kad tą skaičių net ir XXI a. pradžioje, turint moderniausias technologijas ir šiuolaikiškiausias laboratorijas, sunku suvokti – didžioji dalis alkaloidų, organinės rūgštys, kokakola, laikrodžių auksavimas, degtukai, europietiškas porcelianas, žiebtuvėlio akmenėlis, dujiniai žibintai, sintetinis kaučiukas ir t. t. Aukso amžius yra aukso amžius, tuomet net smegenys auksu žiba. Nė

vienas mūsų neprisimename nei XIX a., nei tuo labiau XVIII amžiaus. Kai kas sako, kad farmacijos aukso amžius Lietuvoje truko iki 1940 metų. Bet ir tuo metu vaistinėje dirbusį kolegą dabar rasti būtų nelengva. Jei kalbėtume apie farmacijos pramonės Lietuvoje aukso amžių, galima būtų iki nukritimo ginčytis – ar tai buvo „GeMaPo“, ar Kauno endokrininių preparatų gamyklos klestėjimo laikas. Ir vieno, ir kito nebėra. Jeigu kas nors jūsų paklaustų, kada buvo farmacijos aukso amžius – pasakytumėte: „Taip, kaip ir buvo – tada, kada buvome jauni, gražūs, mylėjome ir buvome mylimi.“ Tada ir soviet-mečio pradžios miestelio vaistinė, kurioje trūko visko, išskyrus pagarbą 65

Au kso a m žius

provizoriui, ar reklamomis plieskianti

šių dienų savitarnos ir verslo šviesa

persmelkta tinklinė vaistinė nebus jau

tokia nemiela. Vienu žodžiu – aukso

amžius vaistinėje visada turi tam tikrą

asmeninės patirties atspalvį, kuris gali

turėti įtakos objektyviam vertinimui.

Tačiau jei aukso amžius yra

sunkiai apčiuopiamas dalykas, tai

pats auksas yra svarus ir didelę vertę

turintis daiktas. Vaistinėje svarbu

viena – ar medžiaga yra vaistinga,

ar ne. Auksas yra vaistas, ir tuo net

abejoti neturime teisės.

Jau ajurvedos tekstuose, skirtuose

alchemijai, rasime aprašytas gydomą-

Aurum chlor. natr. štanglazas, fajansas, sias aukso savybes. Bet ajurvedoje prie Aurum foliatum štanglazas, stiklas, XX a. aukso blyksi pavojaus lemputė – neiš-pradžia. LSMU Lietuvos medicinos ir valytas auksas gali pakenkti, o atsira-farmacijos istorijos muziejus.

dus žalingam jo poveikiui gali apleisti

jėgos ir susilpnėti mąstymas. Matyt, verslo verpetuose sukasi nevalytas auksas, nes šie nepageidaujamo aukso veikimo požymiai nėra reti mūsų laikais.

Aukso valymas pagal ajurvedos taisykles – ilgas procesas, kurio metu dešimtis kartų auksas kaitinamas, nardinamas į įvairius aliejus, augalų

nuovirus, actą bei karvės šlapimą. Trumpai sakant, tai europiečiams sunkiai suvokiamas ir nuobodus darbas, tačiau jo rezultatas – rožinės spalvos išva-lyto aukso milteliai, kurie kelia lytinį pajėgumą, gerina širdies darbą, regėjimą, mąstymą, grąžina jaunystę. Lyg negana būtų išvardytų savybių, toks auksas gydo karštinę, nervų ligas, šizofreniją, džiovą, epilepsiją, isteriją, astmą ir net mūsų laikų siaubą – vėžį. Dozuojama po 10–25 mg dukart per dieną.

Tibetietiškoje vaistininkystėje, kurią pažinti lietuviškai galime šviesaus atminimo provizoriaus Donato Butkaus dėka, auksas ilgina gyvenimą, stabdo senėjimą ir šalina apsinuodijimą metalais, tačiau, jeigu turi nuodingų

66

Au kso a m žius

priemaišų, – žudo. Tibetiečiai skiria dvi aukso rūšis: raudonąjį ir geltonąjį.

Raudonasis puikiai gydo apsinuodijimą metalais, juo galima patikrinti, ar ligonis yra gavęs nuodų – priglaudus prie šilto apnuodyto kūno, raudona-sis auksas suspindi vaivorykštės spalvomis. Taigi, vyresnės kartos kolegos, kurių šliūbinis žiedas yra pagamintas iš raudonojo („rusiško“) aukso, gali juo patikrinti maistą ir gėrimus, ar nėra koks netikėlis į juos įpylęs nuodų.

Geltonasis auksas geriausiai stiprina sveikatą, tik nereikia jo supainioti su prasčiausiu auksu, kuris išgaunamas alchemikų. Iš Tibeto alchemijos žvilgte-lėjus į europietiškąją, sužinome, kad pas mus alchemikai auksą matė trijuose pavidaluose – eteriniame, skystame ir kietame. Tai tas pats auksas, kuris pade-dant alchemikui gali pereiti iš vienos būklės į kitą. Paracelsas buvo įsitikinęs, kad bet kuris, įsigilinęs į alchemijos mokslą, gali gauti auksą, ir tai yra net nediskutuotina. Tačiau gauti universalų vaistą – va čia yra tikras alchemijos menas. Šios idėjos šviesoje alchemija iš rūmų rūsių persikėlė į vaistines ir laikui bėgant tapo chemija. Taigi, ir chemijos mokslo gimimas vaistinėje yra susijęs su auksu.

Avicena aprašė vos kelias gydomąsias aukso savybes – aukso milteliai stiprina akis, gydo širdį. Burnoje laikomas auksas naikina blogą kvapą. Islamo laikotarpio farmacijoje europiečiai mato ir piliulių auksavimo pradžią.

XIX a. auksas vaistinėse (kaip ir alchemijos traktatuose) buvo trijų rūšių: 1. Aurum foliatum – aukso lapeliai. Tokio aukso knygelė turėjo 252

plonu ir švelniu popieriumi atskirtus 17 kv. cm ploto lapelius. Šis auksas naudotas piliulėms paauksuoti (10 piliulių – 1 aukso lapelis). Piliulės tapdavo ne tik gražiomis, bet ir įgydavo daugiau vaistingųjų savybių.

2. Aurum pulveratum – aukso milteliai.

3. Aurum precipitatione divisum – nusodintasis auksas.

Pastarieji du aukso pavidalai į vaistinę atkeliavo iš alchemikų laikų.

Gydytojai ir pacientai iš jų tikėjosi stebuklų: jaunystės ir stiprybės. Taip pat buvo skiriami į vidų apsinuodijus vaistu ar išoriškai užsikrėtus sifiliu, sergant vėžiu. Vidiniam vartojimui buvo skiriama po 0,02–0,06, išoriniam – po 0,1–0,2 gramo per dieną. To meto farmacinėje spaudoje buvo stebimasi, koks gajus yra alchemikų laikų pėdsakas tuometėje, amžininkų akimis, modernioje vaistinėje.

67

Au kso a m žius

Dabar Aurum metalicum išliko tik homeopatijoje, nors aukso iš farmacijos tikisi (ne homeopatiniais kiekiais) visi. Ir, kaip tyčia, ausyse pradeda skambėti kompozitoriaus Šarlio Guno (Charles Gounod) Mefistofelio kupletas: Vien tik auksas valdo jus <...> O šėtonui tai puota, šauni puota...

Po šių žodžių turėtų nuskambėti pragariškas kvatojimas, bet mes išgirs-tame tik aukso skambesį, nes auksas vaistinėje pirmiausia yra vaistas.

68

Vanduo – vaistas

Yra dalykų, be kurių galime išsiversti. Nors tai labai vidaus vartojimą ir ekonomikos augimą žlugdanti mintis, tačiau taip yra. Žinoma, minia puikiai parengtų pardavimų vadybininkų jus įtikins, kad be kokio nors Būtino dalykėlio jūsų gyvenimo kokybė staiga taps tokia pat, kaip kokio dykumos klajoklio. Bet jeigu jūs, paveiktas gražių žodelių ir įtikinamų skaičių, įsigy-site šį Būtiną dalykėlį, netapsite nei laimingesnis, nei sveikesnis. Vienąkart Sokratas, apsilankęs turguje, pasakė: „Kiek daug pasaulyje yra daiktų, kurių

man nereikia.“ Tačiau nuo pasaulio sutvėrimo yra dalykų, be kurių negalime išsiversti. Jau Antikos laikais jie iš apčiuopiamų daiktų tapo filosofinėmis kategorijomis – tai ugnis, vanduo, žemė ir oras. Ir be jų tu esi niekas – net jei esi gimęs ant bruko, be žemės neišgyvensi. Tuo labiau be oro. Ugnies nemėgsta žaliavalgiai, tačiau ugnis mus padarė žmonėmis. Ar jos atsisakę vėl suliptumėme į medžius – nežinau. Vandens trūkumas virsta sausra ir troš-kuliu, o troškulį numalšinti gali tik vanduo. Civilizacijos žaismai daugelį

esminių vertybių bandė paneigti. Tačiau nepaisant jų vanduo vėl tampa tuo, kuo visada ir buvo – pačiu brangiausiu dalyku. Ir tada paaiškėja, kad mūsų

pačių dergiama Lietuva yra viena turtingiausių valstybių po Saule – vandens čia yra apsčiai, ir negana to – puikaus. Restorane Manhatane gali nemokamai gauti stiklą Niujorko vandens. Geri, ir visai nieko, tačiau, kai žinai, iš kur gaunamas Niujorko vanduo, širdis apsąla geriant Kauno vandenį, nepaisant visos pagarbos Niujorkui.

Vanduo teška visose pasaulio religijose, nuplaudamas pačius baisiausius nuodėmingą žmogų lydinčius dalykus. Ir ne tiek svarbu, ar to vandens yra visa upė, ar tik lašelis ant šlakstyklės šerių. Vandeniu buvo gąsdinama sovietinio ateizmo profesorių straipsniuose – tiksliau milijardais ligų sukėlėjų, 69

Va nduo – va ista s

besiturškiančių švęsto vandens induose bažnyčiose. Vandeniu, o ne konjaku (kaip šių dienų vietininkai ir teisėjai) rankas nusiplovė ir Poncijus Pilotas.

Vanduo gali būti Gyvybės ir Mirties. Toks jis būdavo legendose ir pasakose (gal ir tikrovėje). Vėliau tokias savybes įgijo jonizuotas vanduo, kuriam rekla-miniuose lankstinukuose suteikiamos pasakiškos savybės. Gyvojo ar šventojo vandens gali būti pilnos upės – sakykim kokia Ganga ar ne viena Lietuvos Šventoji. Gydantis vanduo teška ir Naujajame Testamente, Evangelijoje pagal Joną aprašyta Jeruzalėje prie Avių vartų buvusi maudyklė, į kurią kartkartėmis nusileisdavo angelas ir sujudindavo vandenį. Kas vandeniui sujudėjus pirmas įlipdavo į tvenkinį – pagydavo, kad ir kokia liga būtų sirgęs. Mūsų krašte yra dešimtys šaltinių, pagarsėjusių savo gydomosiomis galiomis. Jie, greta savo visuotinio gydomojo poveikio, turi ir siauresnę specializaciją – sakykim, Šventaduobėje (netoli Plokščių) trykštantis šaltinėlis labiau tinkamas akių ligoms, o Višakio Rūdos šaltinėlio vanduo – odos ligoms gydyti. Tokių

šaltinių yra ne tik Lietuvoje. Lurdo šaltinio vanduo tapo puikiu suvenyru.

Tokiais stebuklingais šaltiniais garsėja ir senoji Prūsija – vieną jų Varmijoje, Giedramiškyje, verta aplankyti dabartinėje Lenkijoje. Šventovė (lankoma minių piligrimų), kurioje yra Madonos paveikslas su išlikusiu mums supran-tamu prūsišku užrašu ir gydančioji vandens versmė. Įdomu, kad greta yra Šventaduobės šaltinėlis, Plokščiai, 2022.

70

Va nduo – va ista s

Vorutos gyvenvietė – ar tai nebus garsioji Voruta, kurioje šaltinio vandeniu žaizdas gydėsi karalius Mindaugas.

Jei šalia nėra gydančiojo šaltinio ar jums tingisi dėl tokio „menkniekio“, kaip nepagydoma liga, kelti koją iš namų, kaip gydomąjį galima naudoti vandenį iš čiaupo. Žinoma, jį reikia užkalbėti, ir tas užkalbėjimas paprastą chloruotą vandenį gali paversti stebuklingu vaistu. Toks užkalbėtas vanduo gydo žmones, o kai kam sukrauna ir turtus. Garliavoje dar ir šiandien prisi-menama, kaip Jonučiuose šeima iš užkalbėto vandens atplukdytų turtų

pasistatė mūrinį namą – tiesa, jį nacionalizavo sovietų valdžia. Mūsų laikais užkalbėtas vanduo gali padėti tapti ir prezidentu. Yra gausybė užkalbėjimų, skirtų vandeniui. Sakykim, bloga akim nužiūrėjus, reikia tris sykius po devynis kartus vienu atsikvėpimu į vandenį kalbėti: „Kas nudyvijo, tas ir teatžy-vija“. Užkalbėjus, vandens atsigerti ir juo nusiprausti. Jei buvote bloga akim nužiūrėtas (-a), apsiprausus pajusite lyg skruzdėles bėgiojant – ir blogis pasi-šalina. Tiesa, žinovai sako, kad užkalbėjimo iš rašto neišmoksi – jis turi būti gyvu žodžiu turinčiojo galią perduotas. Kaip ir Tibeto medicinos mantra.

Pašventintą vandenį stačiatikių šventikai kartais rekomenduoja gerti ligoniams. Ateizmo laikais terminas „švęstas vanduo“ tapo pašaipiu. Vienas homeopatijos nedraugų argumentas – tai tik švęstas vandenėlis. Labiau romantiškai nusiteikusieji pasitiki dėl vandens išpopuliarėjusio japono Masaru Emoto darbais, kuris tikina, kad maldos, užkalbėjimo ar net emocijų

pėdsakus vandenyje (tiksliau ledo kristaluose) galima pamatyti ir nufoto-grafuoti. Jo darbais ypač džiaugėsi Donatas Butkus: „Matai, vis dėlto mantros veikia“. Kitaip tariant, kiek žmonių – tiek nuomonių. Vienos jų teisingos, kitos nubėga tarsi nuo žąsies vanduo. O vaistininko profesija įpareigoja remtis laiko patikrintais šaltiniais.

Tibeto medicinoje skiriamos penkios gydomųjų vandenų rūšys: saldu-sis, kartusis, aštrusis, rūgštusis ir aitrusis. Dauguma gydomųjų vandenų turi svilinto rago kvapą (mes ieškotumėme sieros), juos labai mėgsta gerti paukščiai ir žvėrys.

Avicenos (980–1037) „Medicinos kanone“ vandeniui skirti du skyriai.

Avicena geriausiu vandeniu laikė šaltinio vandenį, bet ne bet kokio šaltinio, o esančio atviroje, saulėtoje ir vėjo prapučiamoje vietoje, tekančio molėta vaga saulės link, todėl į rytus tekantis vanduo yra pats geriausias. Į vakarus ar 71

Va nduo – va ista s

į pietus tekantis vanduo – prastas (gaila, kad didžiosios Lietuvos upės teka į

vakarus). Geras yra ir lietaus vanduo, ypač išlijęs iš audros debesies, taip pat tinkamas vanduo, gautas ištirpinus ledą ar sniegą. Kaip tinkamą gydymo tikslams Avicena ne kartą mini jūros vandenį.

XVI a. farmakopėjose atsiranda nauja vandenų rūšis – Aquae destillatae simplices. Jai atsirasti padėjo Paracelsas. Šios vaistų formos esmė – vaistingųjų medžiagų maceravimas skiestu etanoliu ar vynu, tada – destiliavimas.

Taip buvo stengiamasi išgauti iš vaistingosios žaliavos gydomąją jėgą (dabar tai laikome veikliosiomis medžiagomis). Ši vaistų forma išsilaikė vaistinėje per 300 metų. Senosiose farmakopėjose tokių vaistų aptinkame ne vieną dešimtį, ypač gražūs jų pavadinimai : Aqua apoplectica spirituosa, Aqua cepha-lica Caroli quinti, Aqua e corde cervi, Aqua epidemica Londinensis, Aqua florum omnium. Ar tikrai šiais vandenimis galima buvo išgydyti apopleksiją, isteriją ar gonorėją – liudininkų neturime, nors receptų yra išlikę ir kliniki-nius bandymus galime atlikti.

XIX a. daugelio šių vandenų gamyba tapo paprastesnė – vis rečiau buvo griebiamasi maceravimo ir destiliavimo, juos pakeičiant aliejų ir druskų

tirpinimu praskiestame etanolyje. Jei gamybai reikia destiliacijos, dažniau pradedama vadinti spiritais (pvz., Spiritus traumaticus, Spiritus aromaticus) nei vandeniu.

Įdomus (mūsų akims) iki XX a. pradžios išlikęs vandens skirstymas pagal jo kilmę.

Taigi, Aqua communis, paprastas vanduo, gali būti: Aqua fontana – šaltinio vanduo (kartais taip buvo vadinamas ir šulinio vanduo);

Aqua fluviatilis – upės vanduo;

Aqua lacustris – ežero vanduo;

Aqua nivalis – sniego vanduo;

Aqua pluvialis – lietaus vanduo;

Aqua plutealis – šulinio vanduo.

Šios vandens rūšys buvo naudojamos gaminant vaistus dėl dviejų priežasčių – arba dėl pigumo, arba tada, kai vaistinė neturėjo destiliavimo aparato.

Visose Lietuvos vaistinėse, valdžiai spaudžiant, destiliavimo aparatų jau buvo 72

Va nduo – va ista s

Aq. Carbolisata, Aq. Amygdal. Amar., Aq. Foeniculi štanglazai, stiklas, ir destiliavimo aparatas, XX a. pradžia. LSMU Lietuvos medicinos ir farmacijos istorijos muziejus.

trečiajame XX a. dešimtmetyje. Tada vaistinėje pradėjo karaliauti Aqua destil ata – destiliuotas vanduo.

Į destiliatorių nepateko tik Aqua marina – jūros vanduo (jo trūkstant buvo gaminamas dirbtinis jūros vanduo – Aqua marina artefacta) ir minera-linis vanduo – Aqua mineralis. Kartais vanduo į destiliatorių patekdavo du kartus – tai Aqua redestillata, skirtas leidžiamų vaistų gamybai.

XIX a. natūraliojoje medicinoje perversmą sukėlė pastorius Sebastianas Kneipas (Sebastian Kneipp, 1821–1897). Pats vandens voniomis išsigydęs džiovą, jis įtikėjo Apvaizdos pasiųstu vandens stebuklu ir sukūrė gydymo vandeniu metodiką. S. Kneipo knyga „Gydymas vandeniu“ tapo XIX a. best-seleriu, išverstu į daugelį kalbų, o pats S. Kneipas buvo vadinamas žmonijos gelbėtoju. Apsipylimai vandeniu, vonios, kompresai, vaikščiojimas basomis po rasotą žolę – šios priemonės daugeliui padėjo atsikratyti beviltiškomis laikytų ligų. Tik XXI a. S. Kneipo gydymo vandeniu populiarumo beliko pėdsakai. Pikti liežuviai sako, kad dėl to reikia kaltinti tingius ligonius.

Įdomų gydymą vandeniu, kuriame glaudžiai persipina gydytojo ir vaistininko pastangos padėti ligoniui, aprašė dr. Eugenija Šimkūnaitė: „Į tėvo 73

Va nduo – va ista s

vaistinę Tauragnuose užėjo stipriai patinusi moteriškė <...> važiuojanti <...> pavasaroti. Profesorius Gudaitis išrašęs receptą, bet Kaune nespėjusi jo padaryti <...> Tėvas, pažiūrėjęs receptą, pasakė, kad tuoj vaistų pagaminti nega-lįs, trūksta vieno ingrediento, bet užsakysiąs telefonu Kaune, pusę penkių

gausiąs, pradėsiąs gaminti ir penktą valandą vaistai bus pagaminti <...> įkišau nosį į receptą. Prirašyta gal pora dešimčių įvairių „akvų“ – sniego, lietaus, paprasto, šilto, karšto, šalto, ežero, upės, balos, ledo, virto – ir vis po kelis gramus, tik distiliuoto išrašyta ligi 20. Pateikta sudėtinga vartojimo schema, nuo vieno lašo vieną kartą per dieną ligi trijų kartų po 3 lašus, kažkiek minu-čių prieš valgį. Signatūrą <...> tėvas parinko didelę, paauksuotais krašteliais, labai dailiai užrašė. Parinko granuliuotą buteliuką, šilkinio popieriaus kepu-rėlę, užrišo šilkiniu siūlu, įpylė 20 g distiliuoto vandens. Atėjusiai moteriai atidavė, nurodydamas, jog reikia labai tiksliai lašinti. Jei apsiriktų – geriau išpilti, išplauti; dar pridėjo lašintuvėlį. Receptą moteriškė pakartojo tris kartus, ir kiekvieną kartą buvo vis mažiau subrinkusi <...> Po jos vaistus vartojo trys ar keturi žmonės, visiems padėjo. Ir niekas nenorėjo gauti pras-tesnio buteliuko su prastesne signatūra.“

XX a. pradžios farmaciniuose manualuose rasime šimtus vandenų.

Kai kurie jų su vandeniu neturi nieko bendra – tai Aqua regis (karališ-kasis vanduo) – druskos ir azoto rūgščių mišinys, ar Aqua vitae (gyvybės vanduo) – istorinis destiliatų pavadinimas, kuris nepatiktų blaivybės šalininkams.

Grįžkime prie destiliuoto vandens, kurį esame priversti vadinti disti-liuotu. O tai yra sovietinės IX farmakopėjos spaudos klaida. Ir senosiose farmakopėjose, ir 1-ojoje Lietuvos farmakopėjoje, ir ankstesnėse sovietinėse farmakopėjose buvo destiliuotas vanduo. IX SSRS farmakopėjoje lotyniškai dar yra Aqua destillata, o rusiškai jau distilirovannaja voda. Nuo to laiko mums kaip vantos lapas ir prilipo „distiliuotas“. Na, bet nieko nėra amžina.

Net ir Marse buvo vanduo (o gal dar ir yra).

Vanduo yra visuotinis vaistas. Kai pritrūksta kantrybės, ir pats gali tuoj pratrūkti, sako, tereikia išgerti stiklinę vandens. O dar geriau – retkarčiais porą valandų pasėdėti prie upės ir ten tekantis Aqua fluviatilis jus nuramins.

Jei jums tos ramybės trūksta.

74

Prieštvaniniai vaistai

Vyresnieji kolegos dar prisimena laikus, kada vaistinėje pagamintų akių lašų

galiojimo laikas buvo trys dienos. Kai (dabar jau buvusioje) Kauno endokrininių preparatų gamykloje jie buvo pradėti gaminti pramoniniu būdu, tinkamumo naudoti laikas pailgėjo keliomis dešimtimis kartų – net iki trijų

mėnesių. Tai buvo didžiulis perversmas, palengvinęs ir pacientų, ir vaistininkų gyvenimą. Ir nors šie skaičiai dabar kelia šypseną, besibaigiantis galiojimo laikas lieka vaistininko galvos skausmu.

Senojoje vaistininkystėje galima aptikti vaistų, kuriems vienas kitas milijonas metų nepalieka jokio pėdsako. Tokių vaistų pavyzdžiu gali būti lietuviškoje tautinėje vaistininkystėje ir XIX a. vaistinėje naudotos fosi-lijos – gintaras ir belemnitas („perkūno strėlė“). Gintaras buvo naudotas nervams raminti, ausų skausmui malšinti bei moteriškes nuo amžiaus iššūkių

saugoti. Belemnitas suaugindavo lūžusius kaulus ir malšindavo tinimą. Tačiau jei belemnitą būtumėm sutikę, kai šis dar buvo gyvas, – nei išsigąstumėm, nei nustebtumėm – marių gyvūnėlis ir tiek. Kitose pasaulio dalyse galime aptikti vaistą, kurio šaltinį pamatę, būtumėm, švelniai sakant, nemaloniai nustebinti. Gal net priemėtį gautumėme, nebent esame iš šventojo Jurgio giminės. Tai slibinas. Slibino vardą Kazimieras Būga kildino iš indoeuro-pietiškos šaknies sleib-, slib – „šliaužti, slinkti“. Nors šie sutvėrimai dažniau skrisdavo nei šliauždavo, nes slibinas – tai sparnuotas roplys, tarsi stipriai padidintas driežo ir šikšnosparnio mišrūnas. Lietuvoje, nusiklausius arti-mesnių kaimynų, vadintas smaku, o tolimesnių – drakonu. Mūsų krašte jų

retkarčiais pasitaikydavo septyngalvių ar devyngalvių, nors vyravo spindu-liuotės nepaveikti viengalviai. Kartais neraštingi sodiečiai juos sumaišydavo su aitvarais. Žinomiausias Lietuvos slibinas – Vilniaus požemiuose anais 75

Priešt va ninia i va ista i

Belemnitai. LSMU Lietuvos medicinos ir farmacijos istorijos muziejus.

laikais besišlaistęs Baziliskas, nelaimingos gaidžio ir angies meilės vaisius, kurį pamatę žmonės iš baimės numirdavo.

Vaistininkas nėra koks neraštingas sodietis ar bailus požemių lankytojas.

Jis turi į pasaulį žiūrėti tiriančiu žvilgsniu ir visur bandyti aptikti vaistą. O

slibinas literatūroje ne kartą ir ne dešimt aprašomas kaip vaistas.

Žymiausias slibininis vaistas šiuo metu ramiai sau guli Šveicarijos farmacijos istorijos muziejuje Bazelyje. Tai slibino akmuo – Drachenstein. Šis vaistininkystės paminklas jau 1712 m. buvo įtrauktas į Šveicarijos retenybių sąrašą.

O, kaip žinoma, šveicarą kuo nors nustebinti sunku.

Įdomi šio vaisto atradimo istorija. XV a. valstietis Rudolfas Stemflinas (Rudolf Stempflin) Alpėse, netoli Pilato kalno, pamatė skrendantį ugninį

slibiną, kuris kažką pametė ir tas kažkas tėškėsi į žemę greta ūkininko Rudolfo.

Dėl įspūdžių gausos valstietis griuvo be sąmonės, o kai atsigavo, pamatė neto-liese ant žemės gulintį kruviną apvalų akmenį. Parneštas namo slibino akmuo greit pagarsėjo gydomosiomis savybėmis. Greta jo puikiai gydavo žaizdos ir akimirksniu nuslopdavo pražūtingas nuodų veikimas. Gandas apie šio akmens gydomąsias galias nusirito per visą apylinkę. Netrukus atsirado ne vienas 76

Priešt va ninia i va ista i

gydytojas, siūlęs valstiečiui krūvas pinigų už stebuklingąjį gyduolį. Rudolfas ilgai ir tvirtai laikėsi, ir tik gydytojui Martinui Šryberiui (Martin Schryber) pavyko įsigyti slibino akmenį iš radėjo palikuonių. Gydytojas žinią apie svajonių pirkinį skleidė kiek įmanydamas, tačiau garsiu visoje Šveicarijoje akmuo tapo 1519 m., maro epidemijos metu, savo gydomosiomis galiomis nustebi-nęs visus. 1523 m. retenybės savininkas kreipėsi į Liucernos miesto komisiją, kad ši patvirtintų gydomąsias akmens savybes. Nuo tų laikų daugybė autorių

bandė atspėti akmens prigimtį ir aprašyti jo galią. 1929 m. Liucernos kantono valdžia nupirko slibino akmenį ir perdavė jį Liucernos gamtos muziejui, kur ilgus metus buvo gausiai lankomas, ne tik dėl retumo, bet ir dėl gydomųjų

galių. 2006 m. akmuo buvo ištirtas šiuolaikinio mokslo turimomis priemonė-mis, tačiau tyrimo rezultatai labai jau aptakūs. Tiesa, paaiškėjo, kad gyduolis kiek spinduliuoja radioaktyvius spindulius. Kai kurie tai laikė įrodymu, kad šis akmuo – svečias iš visatos platybių.

Drachenstein – garsiausias slibi-

ninis vaistas, nors viduramžių medi-

cininėje literatūroje galima aptikti ne

vieną eilutę apie slibino galvoje esantį

akmenį. Šių žinių šaltiniu farmacijos

istorikų laikomas Plinijus.

Ne tik ši žaliava, gauta iš slibino,

buvo žinoma viduramžių vaisti-

nėse. Tų laikų gamtininkas Konra-

das Megenbergietis XIV a. siūlė kaip

vaistą naudoti slibino mėsą bei vynu

užpiltą slibino liežuvį. Šv. Hildegardos

knygose aprašomas ir drakono kraujas,

skirtas inkstų akmenligei gydyti. Dėl

to istorikai nesutaria – vieni šį vaistą

priskiria gyvūninės kilmės (slibininės

teorijos šalininkai), kiti – augalinės

kilmės grupei. Jei teisūs pastarieji, tai Sanguis. Dracon štanglazai, fajansas ir buvo Resina draconis ( Sanquis draco- stiklas, XX a. pradžia. LSMU Lietuvos nis), Daemonorops draco augalų vaisių medicinos ir farmacijos istorijos muziejus.

77

Priešt va ninia i va ista i džiovintos sultys, naudojamos ir kinų medicinoje traumoms bei opoms gydyti, o europietiškoje vaistininkystėje jų nuovirai buvo geriami peršalus, viduriuo-jant. Šį vaistą galima išvysti ir Lietuvos medicinos ir farmacijos istorijos muziejaus ekspozicijoje, tad vykti į Šveicariją norint susitikti su slibinu – nebūtina.

Europos slibinai bene didžiausią įtaką turėjo Tibeto medicinoje. Tik tibetiečiai yra taikūs žmonės, slibinų nežudydavo, o naudodavo suakmenė-jusius prieštvaninių bestijų likučius.

Taigi, verta pacituoti „Tyrojo krištolo vėrinį“, Tenzino Puncogo tibetiečių medicinos vaistinių žaliavų žodyną, kurio lietuviškai be vaistininko Donato Butkaus žinių ir pastangų neturėtumėme. „Drakono kaulai“ stabdo nekrozę, gydo žaizdas, naikina liaukų tynius. Jie (iškasami) iš žemės, būna įvairaus dydžio, tarsi apdeginti, limpa prie liežuvio, tvirti. Jų čiulpai suakme-nėję (virtę tarytum) krištolu <...> (Jei skeletas) labai ilgu nugarkauliu ir plonu uodegikauliu, jis tikras...“

Taip pat tibetiečiai drakono kaulais gydo šuns įkandimą ir difteritą, o drakono iltys visuomet numalšina dantų skausmą („kirminų“ sukeltą).

Pasirodo, vaistininkas gali varžytis ir su dantų gydytojais (odontologais).

Dar tibetiečių vaistininkystėje rasime akmenį, vadinamą Drakono smegenimis.

Tai lyg ir viskas. Nežinome, kiek slibinų nužudė Europos riteriai (ne dėl gydomosios žaliavos, o vien gindami skaisčias mergeles ir trokšdami garbės), bet naikinti retus gyvius turėtų būti draudžiama.

Nežinome, kiek dinozaurų fosilijų sumalė tibetiečiai, bet tų kaulų dino-zaurams jau nebeprireiks. Net nežinome, ar koks slibinas nebus pametęs savo galvos akmens Lietuvoje.

Dr. Jono Basanavičiaus rinkinyje „Juodoji knyga“ įamžintas toks Mažojoje Lietuvoje atsitikęs įvykis: „Apie metą 1848 mačiau aitvarą, visai ištisą lekiantį.

Iš jo pryšakio tryško ugningi žarai. Jis buvo šienkartės storumo ir kokių penkių

metrų ilgio...“ Labai panašu į Šveicarijos įvykius, tik būras tai ne toks šveicaras – neišsigando ir neapalpo, tad slibinas jam akmens ir nenumetė.

O slibiną galime pamatyti greta mūsų – kai koks devyngalvis praryja nepriklausomą vaistinę, riterio šalia neatsiranda. Kartais ir mes patys, pamiršę visas dietas, ryjame kaip smakai. Na, o žodį slibiniuoti Lietuvių kalbos žody-nas aiškina – „tarškėti“. O kuris (ar kuri) iš mūsų nėra slibiniavęs?

78

Jūrų gėrybės vaistinėje

Pasakose visi nuostabūs dalykai slepiasi už devynių jūrų, devynių marių.

Ten ir turtai, ir karalaitės, ir sveikata. Įdomiausia, kad ir kitoje jūros pusėje manoma taip pat. Ne vienas lietuvis dar XX a. aušroje svajojo gauti laivo bilietą ir pasiekti Ameriką. Kartais tai baigdavosi Amerika pirtyje. Dabar, kai Lietuvoje ir kaimyniniuose kraštuose ne vienas vėl apsiputodamas keikia ir į šuns dienas deda Europą, į ją per jūras šimtais tūkstančių plūsta migrantai, tikėdamiesi čia rasti sotų, taikų ir laimingą gyvenimą.

Deja, tarp šios ir anos jūros pusių yra vanduo, kuris visai neblogai malšina stebuklų troškulį. Tame vandenyje slypi gėrybės, kurios neretai pranoksta turtus, esančius krante. Jūrų gėrybės pakliūva ir ant mūsų stalo – ir kaip prašmatnios puotos patiekalas, ir kaip kuklus pasninko valgis. Jūrų gėrybės pateko ir į vaistininko rankas. Štai 1754 m. Vitenbergo farmakopėjos (naudotos ir LDK vaistinės) – vaistingųjų medžiagų mineralų karalystėje ( Regnum minerale) yra VI skyrius – de Marinis. Į jį bandyta įtraukti visas jūrų gėrybes, bet renesansinės minties laisvumas šiame skyriuje sukėlė tikrą jovalą. Nors skyrius priklauso mineralų karalystei, bet jūros bangų įsiūbuotos į jį pateko medžiagos, su mineralais mažai ką turinčios bendra. Tad skyriaus pabaigoje autoriai ramiai pasiūlo šioje mineralinėje vaistinėje matyti tris dalis – mineralinę, augalinę ir gyvūninę. Mineralinei teko asfaltas, ambra ir gintaras, augalams – koralai ir kempinės, o gyvūnams – moliuskai ir jų

kūriniai.

Taigi, visas šio skyriaus sąrašas yra toks: Ambra grisea ( analeptica, cordialis), Asphaltum (naudojamas tepalų, pleistrų, terijako gamybai), Corallina (antihelmintikas), Corallum album 79

Jū r ų gėr ybės va istinėje (medicinos reikmėms), Corallum rubrum (vaistų gamyboje), Corallum nigrum – ( usus in Medicina nullu s – bet kam tada dėti į farmakopėją?), Pila marina, Spongia marina (chirurgijoje, vaistų gamyboje), Blatta byzantina (isterijai malšinti), Dentalia, Entalia, Margaritae (perlų milteliai, naudoti širdies ligoms gydyti bei rūgštims sugerti), Mater perlarum, Succinum (kaip ir kiekvienam lietuviui, malonu, kad gintaro aprašas šiame skyriuje yra pats plačiausias, taigi, Baltijos turtai nurungė šiltųjų

jūrų dovanas. Gintaras naudotas kaip balzamas, nervams raminti, slogai, reumatui, nefritui, uretritams gydyti, konvulsijoms malšinti), Umbilicus marinum (nuodams nukenksminti).

Tai ir visos vaistingosios medžiagos iš jūrų gėrybių skyriaus. Deja, kai kurie „jūrininkai“, autorių nepastebėti, tyliai nuslinko į gyvūnų kara-lystę – Scinci marini (diuretikas, meiliavaistis, priešnuodis), Mures marini (smilkant buvo gydomas hemorojus ), Ossa sepiae (gonorėjai gydyti), Unicornum marinum (legendinis vienaragis, o iš tikrųjų narvalo iltis, naudota kaip priešnuodis).

Ši brangių vaistų gausybė (perlai ir koralai vaistinėje, o ne juvelyro dirb-tuvėje – tai nuostabu) XIX a. susitraukė, palikdama vaistinėje tik trejetą: Ambra – tropikų pajūriuose ir kašalotų ekskrementuose randama malo-naus kvapo, kiek primenančio tabaką, medžiaga. XIX a. pabaigoje daugiau žinoma dėl savo aromato nei dėl gydomųjų savybių. Laikantis tradicijos, kai kurių gydytojų buvo išrašoma kaip stimuliatorius, spazmus atpalaiduojanti priemonė ar meiliavaistis, netgi ja buvo rekomenduojama gydyti isteriją. Vaistinėje buvo gaminama ir Tinctura Ambrae.

Asphaltum, Bitumen judaicum, juodasis gintaras – juoda smala, randama plaukiojanti Negyvojoje jūroje, Sūriajame ežere (Trinidadas) ir Asfalto ežere (Indija), bei kasama Europoje ir Amerikoje. Buvo skiriamos šios rūšys: Sirijos (Levanto) (ypač kokybiška, tinkama vaistams) ir Amerikos asfaltas. Kaip matome, XXI a. visi šie trys pavadinimai išliko geopo-litikoje, bet ne vaistinėje. O senojoje vaistinėje buvo naudota smilky-mui persišaldžius bei kaip viena sudėtinių dalių gaminant Mumia vera – tikrosios egiptietiškos mumijos pakaitalą.

80

Jū r ų gėr ybės va istinėje

Spongia marina štanglazas, stiklas, XX a. pirmoji pusė. LSMU

Lietuvos medicinos ir farmacijos istorijos muziejus.

Spongia marina – jūros kempinė, kurią dabar galime aptikti ramiai sau tūnančią vonioje ir laukiančią, kada reikės šiūruoti nugarą. Kaitinant jūros kempinę buvo gaunama Spongiae toste – suanglėjusi jūros kempinė

(naudota kaip jodo turintis vaistas. Dozavimas – žiupsnelis į stiklinę vandens, 2–3 kartus per dieną).

Dar XIX a. vaistinės lentynoje galėjai aptikti klijus iš žuvies kremz-lių – Colla piscium, kurie buvo naudojami gaminant anglišką pleistrą –

Emplastrum adhaesivum anglicum – stilingą XIX a. klijuojamą papuošalą, gaminamą vaistinėje.

Tibeto medicinoje, nors Tibeto niekaip nepavadinsi jūrine valstybe, aptiksime gerokai daugiau nei dešimtį jūrų gėrybių – čia su europietiškąja medicina galime susieti koralus, kriaukles, kašalotus, na, ir žinoma, lietuviš-kąjį gintarą. Gintarą tibetiečiai skirsto į natūralų (kurio geltonoji ir baltoji medžiaga „neatsiskyrusios“) ir vidutinį (kuriame šios medžiagos „atsiskyrusios“). Reguliariai barstant šių rūšių gintarų milteliais akis, nuo jų be operacijos pašalinama valktis (bent taip rašoma Tibeto knygose).

Tibetas nutolęs (ir labai) nuo jūros, bet jo vaistininkystėje jūrų gėrybių

nėra mažai. O Lietuva – jūrinė valstybė, tačiau lietuviškojoje vaistininkystėje 81

Jū r ų gėr ybės va istinėje aptiktume tik gintarą, naudotą ir į vidų, ir išoriškai. Čia reikėtų priminti, kad lietuvės moterys gintaro karolius nešiojo daugiau kaip profilaktinę priemonę nuo skydliaukės ligų nei kaip papuošalą.

Na, ką jau padarysi – gintaras ir Lietuvoje yra gintaras. O kad klampo-dami gintariniu pajūriu mindome stebuklingą vaistą, skirtą tobulinti savąsias linijas, – pūslėtąjį guveinį, kurį šimtmečius europiečiai naudojo kaip liekni-namąjį vaistą – net ir dėmesio į tai nekreipiame. Gal dėl to, kad lietuvaitės ir taip dailios kaip liepos. O jeigu kas užjūriuose dėl rastos laimės prarado lietuvišką stotą, galime pagaminti ir nusiųsti vieną gerą vaistą iš XIX a. vaistinės – pūslėtojo guveinio piliules:

Rp.: Extracti Fuci vesiculosi 30,0

Cortici Aurantii pulverati 5,0

Fuci Vesiculosi pulverati q.s.

M. Fiant pilulae trecentae (300)

Consperge cortice Cassiae cinnamomeae pulverata.

D. S. Po 6 piliules kasdien.

Jei tingisi gaminti piliules – galima gerti pūslėtojo guveinio nuovirą, tačiau jo skonis net XIX a. buvo laikomas nepaprastai bjauriu. Bet ko nepada-rysi, kad tik atsikratytum tų per karantinus ir šventes priaugusių kilogramų.

82

Aguonėlė

Aguonos daugeliui primena Kūčių stalą. Aguonpienyje pamirkyti kūčiu-kai – kiekvienam pažįstamas gardėsis. Aguonos tvirtai laikosi kulinariniame Lietuvos pavelde. Ir ne tik lietuvių valgiuose – vien pagalvojus apie totorišką šimtalapį, seilė nutįsta. Bandelės su aguonomis ir karštas pienas – ar dar kas prisimena „Pieno barą“ Kaune, Laisvės alėjoje, visai netoli senojo Farmacijos fakulteto? Aguonų pėdsakas kelyje pilvo link – labai ryškus. Kaip ir ne vieno vyresnės kartos kolegų prisiminimai apie daržuose augančias aguonas, kurios dalijosi viena lysve su daržovėmis Suvalkijoje ar turėjo savąją lysvę Dzūkijoje.

Rudeniop vaikai nuplėšdavom vos apdžiūvusios aguonos dėžutės stogelį

ir į saują prisipildavom aguonų grūdelių, kurie buvo toookie skanūs! Pietų

Lietuvoje tos aguonų galvutės buvo vos ne kumščio dydžio, derlius gausus, ir niekam į galvą nešaudavo, kad ateis laikas, kai matysime tik importinius aguonų grūdus. Gal kokių 1983 metų vasarą apsistojom paežerės sodyboj Dzūkijoje kelias dienas pažuvauti ir tada pirmą kartą išgirdom šeimininkės aimaną ir prakeiksmus durniams, kurie prieš savaitę nuskynė dar nesunoku-sias aguonų galvutes. Labai greitai daržinės aguonos tapo medžiojamos, o vėliau – draudžiamos. Draudimas auginti kanapes sulaukė daugybės prieši-ninkų ir praktiškai žlugo, o aguonėlės ginti lyg niekas ir nenori.

Aguona vaistininkystėje paliko įspūdingą pėdsaką. Netgi drąsiai galime sakyti, kad šiuolaikinės vakarietiškos medicinos požiūris į vaistą gimė aguonos žiede. Kai kurie farmacijos istorikai teigia, kad aguona yra viena pirmųjų, atsiradusių žmonijos vaistinėlėje. Ar tikrai kasinėjant pirmykščių žmonių

stovyklas rastos aguonos buvo naudojamos gydymui, o ne šimtalapiams kepti – neįrodysi. Dantiraščių lentelės, patvirtinančios aguonų naudojimą vaistininkystėje, išraižytos prieš 7000 metų, Eberso papiruse (1550 m. prieš 83

A g uonėlė

Kristų) aguonos aprašomos kaip vaikų verksmą nutildantis vaistas. Ir nėra čia ko stebėtis – retas senosios Europos, Indijos ar Egipto verksnys užmigdavo be aguonų, ne išimtis ir lietuviukai.

Homeras mini aguonas Iliadoje ir Odisėjoje. Teofrastas, matyt, vienas pirmųjų aprašė iš pažeistų aguonų dėžučių tekančias sultis. Galenas buvo aguonų ir opijaus šalininkas – ir kaip kitaip gali būti, juk Galeno vaistinėje gamintas terijakas savo kokybe garsėjo visoje Romos imperijoje. O koks gi terijakas be opiumo? Tiesa, XIX a., paaiškėjus pragaištingoms opijaus savybėms, Merkas (Merck) pramoniniu būdu gamino terijaką be opijaus, bet Avicena už tokius darbus Merką būtų išvadinęs neišmanėliu, kuris nežino, ką daro. O kaipgi kitaip – juk Avicena 5-ojoje Medicinos kanono knygoje, šlovindamas terijaką, uždraudė ką nors iš jo recepto išimti ar pridėti.

2-ojoje Kanono knygoje rasime ir aguonas, ir opijų. Medicinos Kunigaikštis aguonai negaili vietos. Geriausiai gydymo reikalams tinkama ir mažiau-siai kenksminga Avicena laikė baltos spalvos aguoną. Aguonų lapai, pasak Avicenos, – puikus opas gydantis tvarstis. Aguonų šaknies nuoviru buvo malšinamas sėdimojo nervo uždegimas. Nors ir žinome aguonų migdomąjį

poveikį, tačiau įdomi Avicenos aprašyta forma – patiriantiesiems nemigą siūloma ant galvos uždėti tvarstį iš aguonų ar kaktą vilgyti aguonų nuoviru.

Aguonos malšina kosulį, o jų sėklos valo krūtinę, palengvina ir skatina atsi-kosėjimą. Aguonos, sutrintos vyne, stabdo viduriavimą (vėl Avicena rašo apie vyną – matyt, tobulasis gydytojas nebuvo uolus musulmonas. Jo nedraugiški amžininkai ne kartą yra užsiminę apie dvi medicinos Kunigaikščio silpnybes – gerą vyną ir gražias moteris. Labai senamadiški pomėgiai). Avicena aguonas apgina ir nuo to meto „specialistų“, vienas kurių yra pasakęs:

„Naudingas yra tik aguonų kvapas, kuris užmigdo. Kitaip naudojamos jos yra žalingos.“ Tokiems niurzgliams Avicena žiebia iš peties: „Prisiekiu savo gyve-nimu, jie klysta ir nežino to, ką žmonės atrado bandydami šio vaisto jėgą.“

Kanone opijus aprašytas kaip nuskausminantis, migdantis ir viduriavimą malšinantis vaistas. Kenčiantiems nuo podagros galima pasiūlyti Avicenos receptą – keptas kiaušinio trynys sumaišomas su opijumi ir ta košele tepami podagros kamuojami sąnariai. Apskritai, islamo kultūroje vyrauja gana palan-kus požiūris į opijų – vakariečiai pašaipiai dėl to kaltina Šventąjį Koraną, kuriame nepalankiai kalbama apie vyną.

84

A g uonėlė

Paracelsas, medicinos Liuteris, opiumą yra vadinęs nemirtingumo akme-niu. Kas žino, kiek būtų gyvenęs Paracelsas, jei priešiškai reformoms nusiteikę gydytojai nebūtų užsakę jo žmogžudystės. Paracelsas yra rašęs: „Aš turiu slaptą vaistą, kurį vadinu Laudanum ir kuris yra nuostabiausias iš visų stipriai veikiančių vaistų. Laudanum (kildinama iš lotyniškojo Laudare) yra vienas iš opijaus sinonimų. Ar tikrai didysis reformatorius kalbėjo apie opijų, kas pasakys – juk vaistas slaptas.

Po truputį artėjame prie 1805-ųjų – lūžio metų Europos (ir visos vakarietiškos) medicinos ir farmacijos istorijoje. Taigi, 1805 m. F. V. Sertiurneris (1783–1841) iš opijaus išgavo morfijų (taip pavadino Elados miego dievo Morfėjaus garbei) – belieka priminti, kad tai atsitiko farmacijos aukso amžiaus metais, kai atradimai vaistinėse pylėsi tarsi iš gausybės rago.

Matyt, dėl to, kad tuo metu vaistinėse niekas nežinojo nei apie vadybi-ninkus, (kurie tikrai būtų neleidę vaistininkui laiko eikvoti mokslams ir atradimams), nei apie farmacijos verslą. Kaip ten bebūtų, morfinas buvo pirmoji išgryninta veiklioji medžiaga vaistininkystėje. Išsipildė Paracelso pranašystės apie arkaną – gydančiąją jėgą, slypinčią vaiste. Ta jėga buvo milžiniška, ji ne tik pavergė savo atradėją, tarsi Pigmalioną privertusi įsimy-lėti savo kūrinį. Ji visiškai pakeitė daugelį dalykų, kuriuos žmonija žinojo apie vaistus ir gydymą. Dėl šio atradimo pradėjome matyti ne augalą, o veikliąsias medžiagas. Todėl pradėjome gydyti ligas, o ne ligonius. Todėl atsirado farmacijos pramonė (pirmoji farmacijos pramonės įmonė ir buvo skirta gryninti alkaloidus), kuri iš esmės pakeitė vaistinės veiklą ir galų

gale išgujo iš jos vaistų gamybą, o vaistininkus stumtelėjo į komercijos liūną. Ar būtų doras, darbštus ir pastabus vaistininkas F. V. Sertiurneris paėmęs į rankas opijų ir iš jo tarsi džiną iš butelio išleidęs morfijų, jei būtų

tai žinojęs?

Palikime šias paikas mintis ir pašlovinkime morfiną – retas vaistas gali pasigirti tokia šlove (gerąja prasme) – nuo 1805 m. iki 2022 m., t. y. 217

metų neradome nieko geresnio, kas mus išvaduotų nuo skausmo. O jo Tėvas opijus prisiglaudė ir Lietuvos farmakopėjoje (1938 m.) – Opium, opijus, Laudanum, Meconium. 400-ajame farmakopėjos straipsnyje rašoma: „Opijus yra ore išdžiūvusios pieniškos sultys, ištryškusios iš įvairių formų vaistinių

aguonų <...> tam reikalui galvelėse daromi specialūs įpjovimai.“

85

A g uonėlė

Morph. acetic. štanglazas, fajansas, Morph. sulfur. štanglazas, stiklas, XX a. pradžia. LSMU Lietuvos medicinos ir farmacijos istorijos muziejus.

Taigi, perėjome prie aguonų sulčių ir iš jų gaunamų medžiagų, o primir-šome aguonas. XIX a. pabaigoje vaistinės lentynose jos žydėjo: Capita Papaveris – išdžiovintos nesunokusios aguonų galvutės, kurių

nuoviras išoriškai buvo naudojamas skausmams malšinti.

Extractum capitum Papaveris – ekstraktas, gaminamas iš džiovintų

aguonų galvučių šildant jas su 4,5 proc. etanoliu. Vartotas į vidų.

Semen Papaveris – sunokusios baltųjų aguonų sėklos, naudotos piges-niam migdolų emulsijos pakaitalui gaminti.

Oleum Papaveris – aliejus, gaunamas šiltai spaudžiant sėklas.

Flores Papaveris – džiovinti aguonų vainiklapiai; pacientams jie patiko dėl raudonos spalvos, buvo skiriama vaikams kaip lengvą raminamąjį poveikį

turintis vaistas.

Sirupus Papaveris rhoedos – sirupas, gamintas užplikant šviežius aguonų

vainiklapius verdančiu vandeniu. Nukoštas skystis maišytas su gliceroliu ir cukrumi bei šildytas, kol cukrus ištirps. Populiarus tais laikais vaistas kosuliui malšinti bei pernelyg judriems vaikams raminti (ir tais laikais tokių pasitaikydavo).

86

A g uonėlė

Capita Papaver štanglazas, stiklas, XX a. pirmoji pusė, Sem. papav.

alb. štanglazas, fajansas, XIX a. vidurys. LSMU Lietuvos medicinos ir farmacijos istorijos muziejus.

Grįžkime prie jų ir prie mūsų protėvių vaistininkystės. Dr. E. Šimkūnaitė

aprašė keturias aguonų rūšis, naudotas lietuviškoje vaistininkystėje.

Smiltyninės, dirvinės ir aguonos birulės – žiedų, vainiklapių ir pumpurų

nuovirai geriami nuo sunkaus kosulio ir dieglių plaučiuose. Daržinė

aguona – lapais klojamos žaizdos (prisiminkime Aviceną), grūdant ne visai prinokusias galvutes su drungnu vandeniu – gaunamas pienas skaudiems viduriavimams stabdyti. Iš prinokusių sėklų gaunamas pienas (šiltas) kosuliui malšinti. Purkų nuoviru plaunamos akys nuo valkties.

Tai tiek apie aguonas. Už aguonų auginimą dabar baudžiama. Ar baudžiama už rašymą apie aguonas – nežinau. F. V. Sertiurneris buvo nubaus-tas, bet ne valdžios, o pačių aguonų.

Sėja šitaip va ir va kaip <...>

Taip, taip aguonėlę sėja.

87

Kanapės

Yra dalykų, kuriems netinkamas laikas pakiša koją. Tarkim, vaivorykštė – toks gražus spalvų derinys, gražiai apdainuotas, ir staiga dalis žmonių, ją pamatę, nusisuka. Vaistinėje taip pat būna nekaltai nukentėjusiųjų. Vyresnės kartos kolegos dar prisimena tabletes nuo kosulio, kurių sudėtyje buvo kodeino.

Šis nebrangus ir efektyvus vaistas buvo išimtas iš vaistinės lentynų, regis, 1983 m., kai sovietiniai kvaišalų mėgėjai rado tinkamesnę jų vartojimo paskirtį nei kosuliui slopinti. Lygiai taip pat nuo piktavalių žmonių aukomis tapo tautinis paveldas – dainose apdainuotos aguonėlės bei kanapėlės. Staiga gražios, įprastos šių augalų lysvės prie kaimo trobų virto dykynėmis, o į kovą su šiais augaliukais buvo mestos policijos pajėgos.

Nuo šių įvykių labiausiai nukentėjo žvirbliai ir žemaičiai. Pirmieji neteko puikių rudeninių lesyklų, kai kanapės net linkdavo nuo žvirblių. Žemaičiai porai dešimčių metų liko be tautinio patiekalo – spirgučio.

Jei tikėsime specialistais, kad mūsų platumose lauke augančios kanapės nėra jau tokios pavojingos, šiame augalų genocide galime įžiūrėti tik vieną teigiamą blyksnį – kaip žinome, iš kanapių vejamos virvės, tad savižudybių

prevencijai draudimas auginti kanapes gal ir turėjo palankios įtakos.

Tačiau vaistininkui virvės nerūpi, žiūrėdamas į augalą jis visų pirma mato vaistą. Taigi, ir kanapė pirmiausia atsiskleidžia kaip vaistinė žaliava.

Kanapės lietuviškoje tautinėje vaistininkystėje:

– antpilai, gaunami degtine užpilant moteriškus kanapių žiedynus, geriami dūstant, išsigandus, gavus priemėtį ar sergant nuomariu;

– kanapių pieno išspaudos vartotos moterų nevaisingumui ir bendram nusilpimui gydyti;

88

K anapės

– kanapių pienas (gautas grūdant sėklas šiltame vandenyje) geriamas nuo vidurių skausmo;

– sugrūsti vaisynai su beveik prinokusiomis sėklomis puikiai stabdo viduriavimą.

Ajurveda pirmiausia perspėja apie nepageidaujamą kanapių poveikį –

galvos svaigimą, klejones, sąmonės netekimą. Norint to išvengti, reikia kanapes valyti – parą mirkyti vandenyje, išdžiovinti ir pakepinti ant silpnos ugnies.

Kanapės ramina kaphą (vanduo, žemė), žadina pitą (ugnis), gydo nevaisin-gumą, lėtinį kolitą, nefritą, galvos skausmus, depresiją, nemigą ir hemorojų.

Jei pasireiškia šalutinis poveikis, kaip priešnuodis siūlomos citrinos.

Tibeto medicinoje kanapės grąžina vyriškas jėgas ir gerina regėjimą.

Avicena (986–1037) įspėja, kad kepintos sėklos praranda savo blogąsias savybes (iš kur apie tai sužinojo žemaitės – ar iš ajurvedos, ar iš Avicenos – nežinia). Taigi, medicinos Kunigaikštis kanapių šaknų nuoviro kompresu gydė

karštus auglius ir rožę, sultis ir aliejų siūlė lašinti į skaudamą ausį, o pleiskanas naikino lapų sultimis. Avicena perspėja dėl kanapių sukeliamo galvos skausmo bei piktnaudžiaujant kanapių sėklomis pranykstančio vyrų vaisingumo.

Europoje kanapių gydomųjų savybių mokslinis tyrimas pradėtas XIX a.

viduryje, nors farmakopėjose ir manualuose kanapės mirgėjo jau seniai – štai pirmojoje (ir paskutinėje) Abiejų Tautų Respublikos farmakopėjoje (dar vadintoje Kosciuškos farmakopėja) Pharmacopoea Castrensis et Nosocomialis Exercitus Nationalis, išleistoje 1794 m. Varšuvoje, buvo straipsnis Semen Cannabis.

XIX a. vaistinės manualuose galima aptikti šiuos kanapinius vaistus: Herba Cannabis indicae – naudotas kaip migdomasis vaistas tiems asme-nims, kuriems netinka aguonų preparatai. Greta skamba įspėjimai dėl nepageidaujamo šalutinio poveikio – klejonės, polinkis žudytis, džiaugs-mas (kartais abu dalykai kaitaliojasi), gėdos jausmo praradimas, paslapčių išplepėjimas ir gilus miegas. Kaip priešnuodžiai siūlomi vimdomieji vaistai, kava.

Extractum Cannabis indicae – skiriama lašais ar piliulėmis kaip ramina-masis, spazmus atpalaiduojantis ir migdomasis vaistas, kai reikalingas silpnas opijaus veikimas, o pacientas opijaus vartoti negali.

89

K anapės

Extr. Cannabis indic. štanglazas, fajansas, Fol. Cannab. Ind. ir Extr.

Cannab. Ind. štanglazai, stiklas, XX a. pradžia. LSMU Lietuvos medicinos ir farmacijos istorijos muziejus.

Tinctura Cannabis indicae – vartotas taip pat, kaip ir ekstraktas.

Cannabinum tannicum – XIX a. Merko paslaptis, tuo laiku laikytas saugiausiu kanapiniu vaistu, skirtu kovoti su nemiga.

Hashish purum – taip pat migdomuoju poveikiu pasižymintis ir daugiausia iš visų kanapinių įspėjimų sulaukęs vaistas.

Oleum Cannabis indicae – gaunamas ekstrahuojant indiškosios kanapės miltelius alyvuogių aliejumi. Naudotas išoriškai.

Cigarettes indienes – cigaretės, kurių sudėtyje, greta šunvyšnės, drignių, durnaropių, yra ir kanapių. Vaistinėje buvo gaminama ir Charta cigareta-ria Cannabis indicae – kanapių ištrauka prisotintas popierius, kurį uždegus liepsna gesinama ir dūmai įkvepiami. Abu šie vaistai buvo naudojami astmos priepuoliams malšinti.

1938 m. kanapės pasirodė 1-ajame Lietuvos farmakopėjos leidime (257

straipsnis) – Herba Cannabis indicae – indiškųjų kanapių žolė.

Dabar apie kanapes galima prisiskaityti, ko tik nori. Užėjus į visuotinį

tinklą ir pasirinkus raktažodį „kanapės“ – informacija net drimba per kraštus. Naujųjų laikų uždėtas anspaudas pakeitė tautos supratimą apie kanapes 90

K anapės

ir jomis dažniau kvepia alternatyvios muzikos festivaliai nei Kūčių stalas.

Tačiau nereikia per daug bambėti, padorios kanapės taip pat grįžta į Lietuvą.

Liaudies išmintis sako: „Ir ko čia dairaisi kaip šuva iš kanapių išlindęs.

Nes kas neragavo kanapinės (spirgučio) ar kanapienės – tradicinėse Kūčiose nedalyvavo.“ Ir dar lietuviai sakydavo: „Jei duodi arkliui avižų, negailėk ir kanapių.“ Tik kanapės čia – ne maistas, o iš jų nuvytas botagas, pedagoginė

priemonė, kurios nauda ne vienam šiuolaikiniam kanapių gerbėjui būtų

akivaizdi.

Pabaigoje – adventui skirtas žemaitiško spirgučio receptas: Sausoje keptuvėje paspraginkite kanapių sėklas (keptuvę reikia pridengti dangčiu, nes kanapės linkusios „pabėgti“), paskui jas sutrinkite grūstuvėje ir pasūdykite. Į gautus miltelius dažykite karštas virtas bulves ir valgykite į sveikatą – ir skanu, ir vaistas, ir paveldas.

91

Prezervatyvo istorija

Tai daugiausia emocijų sukeliantis gumos dirbinys, parduodamas vaistinėje.

Kiekvienas vaistininkas gali papasakoti daugybę įdomiausių istorijų, susijusių su šiuo daiktu. Ne vienam vyresnės kartos vaistininkui, po dvi kapeikas pardavusiam „Prezervativ A–16 GOST 4645-49“, vėliau teko atsiprašinėti ir

„Prezervativ A-4“, Sovietų Sąjunga, 1974 m. LSMU Lietuvos medicinos ir farmacijos istorijos muziejus.

92

Prezer vat y vo istorija

klausytis grasinimų, nes gaminys buvo ne itin kokybiškas. Pačiam šių eilučių

autoriui, studijų metais atliekant praktiką vienoje Kauno vaistinių, taip pat teko išlaikyti išbandymą: gavusi prekes, vaistinės vedėja šypsodamasi liepė

perskaičiuoti gautus gaminius ir padėjo ant stalo milžinišką kartoninę dėžę, kurioje buvo šimtai prezervatyvų „A–16“ po dvi kapeikas. Sušilęs ir išraudęs, nuklojau stalą prekėmis, o visos vaistinės moterys, nuo vedėjos iki sanitarės, prunkšdamos bent porą kartų perėjo atsargų kambarį, kuriame plušo studen-tėlis. Tačiau istorija prasidėjo gerokai anksčiau.

Senovės Graikijos karaliaus Mino, Dzeuso sūnaus, sėkloje knibždėjo gyvatės ir skorpionai, žudę daugybę karaliaus sugulovių, kol viena jų, Prokritė, Erekteuso dukra, sugalvojo, kaip apsisaugoti nuo pražūtingos karališkosios spermos panaudojant ožkos pūslę. Šiai istorijai – 3,5 tūkst. metų.

Senovės Egipte 19-osios dinastijos (1350–1200 prieš Kr.) valdymo metu pastatytos Karnako šventyklos freskoje pavaizduotas vyras, užsimovęs apsaugos priemonę. Neatsiliko ir Azija. X a. Kinijoje apsaugai buvo naudojamas popierius ir aliejuje išmirkytas šilkas, o Japonijoje kabuka-gala buvo gaminami iš vėžlio kiauto arba odos.

Prezervatyvo priešistorė baigėsi XVI amžiuje. 1564 m. dienos šviesą išvydo chirurgo, Padujos universiteto anatomijos dėstytojo Gabrieliaus Falopės (Gabriel Fallope) veikalas De morbo gallico (apie gališkąją ligą), kuriame aprašomas lininis dėklas, išmirkytas sutraukiančiųjų žolių nuovire ir dervoje. Istorikai mano, kad tai buvo higieninis kompresas, vartotas po lytinio akto. Daugelis senųjų tekstų perša mintį, kad XVIII a. viduryje turėjo gyventi gydytojas Kondomas (Condom), Anglijos karaliaus Karolio II gydytojas, įrodęs kontraceptinį prezervatyvo vaidmenį, leidžiantį karaliui riboti nesantuokinių vaikų skaičių. Pasak XVIII a. šaltinių, daktaro Kondomo išradimas (išplauta ir išdžiovinta ėriukų akloji žarna, kuri įtrinama sėleno-mis su trupučiu migdolų aliejaus) jam užtraukė tokią nešlovę ir gėdą, kad jis buvo priverstas pakeisti pavardę. Tačiau dabarties istorikai Kondomą laiko išgalvotu personažu. Jų nuomone, Condom iš tikrųjų tėra lotyniško condere (slėpti, saugoti) transkripcija. Kaip ten bebūtų, prezervatyvas XVII a. tampa populiarus. Liudvikas XIV asmeniniam naudojimui užsisako šilku ir aksomu padengtų prezervatyvų. Prezervatyvai tampa mėgstama aukštuomenės juokelių tema. To laiko aforizmą „šarvai prieš malonumą, voratinklis – prieš 93

Prezer vat y vo istorija

pavojų“ savinasi net keletas autorių. Žodis condom pirmą kartą pavartojamas nemedicininiame tekste – 1706 m. Džono Hamiltono (John Hamilton) poemoje. 1717 m. veikale „Praktinė disertacija apie venerinę ligą“ anglų

gydytojas Danielis Terneris (Daniel Turner) rašo: „Kondomas, nors ir pats geriausias, nėra vienintelis prezervatyvas, kurį iki šiol buvo išradę pasileidėliai.

Dėl atšipusių pojūčių, kuriuos jis sukelia, jie jau geriau rizikuoja gauti venerinę ligą, nei kovoti šarvuota ietimi.“ XVIII a. viduryje prancūzų keliautojas L. A. Mari (Marie) Londone pastebėjo „labiausiai lankomose gatvėse dvi gražias ir dideles parduotuves, kuriose jaunos panelės visai nesislėpdamos gamino šiuos maišelius.“

Prancūzijoje tuo metu prezervatyvų gamyba ir prekyba buvo uždrausta.

1750 m. ponas Žardinas (Jardin), keliaujantis prekiautojas, buvo nuteis-tas septynis mėnesius kalėti, nes turėjo „28 kondomus iš šlapimo pūslės, apsiūtus raudonu kaspinėliu.“ Markizas de Sadas (Marquis de Sade) veikale

„Filosofija buduaruose“ rašo, kad kai kurie asmenys „verčia savo sugulo-vus pasinaudoti Veneros odos maišeliu, vulgariai vadinamu kondomu...“.

Žymusis to laikmečio veikėjas Kazanova rašė: „Aš niekuomet juokingai neapsivilksiu negyvėlio oda tam, kad įrodyčiau gyvas esąs.“ Pikti liežuviai šaipėsi, kad negyvėlio oda galėjo išgelbėti minėtąjį asmenį nuo jo vienuo-likos sifilių.

Prekyba prezervatyvais Prancūzijoje buvo įteisinta po Prancūzijos revoliucijos. Verslas klestėjo. Pardavėjas turėjo nuspėti reikiamą dydį, nes tuo metu prezervatyvai buvo gaminami įvairių dydžių, o vyrai buvo linkę girtis.

1870 m. rinkoje pasirodė pirmasis guminis prezervatyvas, tvirtesnis ir patikimesnis už gyvūninės kilmės plėvelę. Tokiais prezervatyvais pradėta prekiauti vaistinėse. Britas Makintošas (Mackintosh) 1870 m. pradėjo gaminti guminius prezervatyvus pramoniniu būdu ir eksportuoti juos į Austriją, Portugaliją, Prancūziją ir Rusiją. Galima daryti prielaidą, kad į

Rusijos imperiją importuojami gaminiai galėjo pasiekti ir Lietuvą, o imperijos didmiesčių žargone žodelis „makintošas“ užėmė garbingą vietą. Europoje tuo metu reklamuojami „neperšlampami drabužiai intymiam vartojimui“.

Šio laikotarpio prezervatyvo garantinis vartojimo laikas buvo penkeri metai, tereikėjo panaudojus jį išplauti, išdžiovinti, pabarstyti talku ir susukti.

94

Prezer vat y vo istorija

1926 m. JAV firma „Youngs“ sukuria prezervatyvus „Trojan“, pelniusius visuomenės pasitikėjimą. Jie buvo pardavinėjami vaistinėse. „Trojan“ tampa ypač populiari prekė, kuri po metų pradedama padirbinėti, ir jau 1929 m.

pusė parduodamų „Trojan“ buvo klastotės. Gamintojai pradeda negailestingą kovą su gaujomis, platinančiomis falsifikatą.

1930 m. Lietuvos „Farmacijos žiniose“ pradeda šmėžuoti reklama:

„ Bon-ton – ploniausia guma, daug kartų išbandyta, patikimiausia, labiausiai išplatinta, neplyšta, žinovo markė. Dėl plataus vartojimo Bon-ton ištekliai papildomi kas savaitę, dėl to vaistininkas visada gauna šviežią prekę.“

1938 m. „Farmacijos žiniose“ išspausdinamas straipsnis „Keista prekyba Laisvės alėjoje Kaune“, kuriame rašoma, kad vakarais Laisvės alėjos kioskuose jaunimas perka prezervatyvus po 30 centų, bet kioskininkai turi ir brangesnių, galima išvysti visą kolekciją įvairių firmų, pavadinimų ir pakuočių. 90 proc. kioskų vertėsi tokia prekyba. Be teigiamos pusės (hi-giena!) buvo ir neigiama – prezervatyvus perka moksleiviai ir tai gali duoti blogų vaisių. Negana to, kioskuose nėra tinkamų sąlygų gumos dirbiniams laikyti.

Bon-ton reklama, „Farmacijos žinios“, 1930 m.

95

Prezer vat y vo istorija

Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, prezervatyvai tapo vokiečių ir amerikiečių kareivių ekipuotės dalimi, turėjusia apsaugoti kariuomenę nuo sifilio, kuris Pirmojo pasaulinio karo metu išvedė iš rikiuotės daugybę kareivių. Tačiau įspūdingiausiai Antrojo pasaulinio karo metu prezervatyvai buvo panaudoti 1942-12-08 operacijos „Žiburys“ metu, kai amerikiečiai išsilaipino Alžyre. Tada prezervatyvais buvo uždengti šautuvų

vamzdžiai, kad apsaugotų juos nuo smėlio ir vandens, be to, šios apsaugos priemonės nereikėjo nuimti prieš šaunant. Jūrininkai prezervatyvais apsau-godavo cigaretes ir degtukus, vėliau šią idėją perėmė narkotikų gabentojai, vežę prekę tiesiojoje žarnoje.

1950 m. prezervatyvų prekybai pradėti naudoti automatai. Pasirodžius kontraceptinėms piliulėms, prezervatyvas patyrė triuškinantį pralaimėjimą ir tik nenumaldoma AIDS grėsmė leido jam atgauti prarastą šlovę.

96

K . M . Dorohosta isk io (1562–1615) k nygos „ Hippi ka“ recenzija Kristupo Manvydo Dorohostaiskio (1562–1615) knygos „Hippika“ recenzija

Ne visada recenzijų rašymo darbas būna malonus. Tačiau, kai susiklosčius aplinkybėms teko vertinti renesansinį LDK didiko kūrinį, pribloškė

jo didybė. Po šio potyrio nūdienis

grubiai formalizuotas mokslas auto-

riui atrodo keistai. Todėl ir recenzija

buvo kitokia.

Atsiliepimas apie didžiai gar-

bingo vyro ir iškilaus asmens, Lietuvos

Didžiosios Kunigaikštystės didžiojo

maršalkos Kristupo Manvydo Doro-

hostaiskio veikalą „Hippika“ išdėsty-

tas Lietuvos krašte Kaune, Viešpaties

metais – du tūkstančiai septintaisiais,

Jų Šviesybių kunigaikščių Radvilų

baudžiauninkų palikuonio.

Nesu nei veterinarijos, nei

mokslo apie arklius žinovas, nei

didelis arklių mylėtojas, kad galė-

čiau apimti visą šios knygos didybę.

Tegaliu tik, kiek išmanau, prisiliesti

prie su vaistininkystės bei medicinos Kristupas Manvydas Dorohostaiskis istorija susijusiais šio prašmatnaus (1562–1615), Egidijaus Sadelerio graviūra, kūrinio puslapiais. Tačiau negaliu XVII a., (Nyderlandai).

97

K . M . Dorohosta isk io (1562–1615) k nygos „ Hippi ka“ recenzija nutylėti nepasidžiaugęs, kokį malonumą patyriau skaitydamas tokį puikų

veikalą, stebėdamasis, kiek poezijos ir meilės galima įdėti į mokslo darbą, bei gailėtis, kad pačiam lemta gyventi nuobodžiais laikais, kai požiūris ir į

pačius mieliausius dūšiai dalykus yra perdėm pragmatiškas, o mokslo darbai net braška nuo minties sausumo ir tarptautinių žodžių gausybės. Siūlyčiau šią puikią knygą perskaityti visiems, kurie griebiasi plunksnos ar klaviatūros rašydami mokslo darbus, o perskaičius praregėti, kad sausi tekstai tėra nemeilės savajam darbui įrodymas.

Šioje knygoje esantys hipiatrijos puslapiai nėra vien su gyvulių gydymu susijusių žmonių turtas. Juose puikiausiai atsispindi ano laikotarpio gydymo mados, požiūris į ligos priežastis bei gydomųjų medžiagų sąrašo turtingu-mas. XXI a. pradžioje, ieškodami atsakymų sveikatos moksle prisikasėme iki nanodalelių, bet pametėme iš akių ir žmogų, ir (negaliu kategoriškai teigti) arklį. Šioje knygoje iškyla tai, kas gydymo moksle tūkstančius metų buvo pagrindas – tai įvairių pradų persipynimas, kiekvieną gyvį paverčiantis nepa-kartojamu, o gydantįjį – labiau menininku nei mokslininku.

Požiūris į ligų priežastis, tuomet gyvavęs Europoje ir dar išlikęs Rytuose, dabar mus stebina, nes farmacijos pramonės genami vis labiau domimės ligų pasekmėmis. Kaip žinoma, nepašalinus priežasties, pasekmių gydymas gali trukti visą paciento gyvenimą. Širdies drebėjimą vaistais išmokome pristabdyti, tačiau jei užkirstume kelią juodosios tulžies dvasiai ar vėjui iš dvokių kūno vietų, ta širdis nedrebėtų. Taip prieš porą tūkstančių metų

gydė Hipokratas, taip patyrimas leidžia šioje knygoje siūlyti gydyti arklius garbingajam didžiajam maršalkai, taip ligoniai gydomi ajurvedos ar Tibeto tradicijų besilaikančių gydytojų ir šiandien. Tai yra tūkstančių metų patyrimas, ir jei mums jis atrodo keistas, nebūtinai jis yra neteisingas. Juo labiau kad tai, kuo paremtas šiuolaikinis gydymas, tėra vos ant abiejų rankų pirštų

suskaičiuojamų dešimtmečių tradicija. Žmogus, nežinantis istorijos, išlieka vaiku. Gydantysis, nesidomintis senąja gydymo tradicija, priverstas dešimtmečius aukoti ieškodamas to, kas jau atrasta ir išmėginta per tūkstančius metų. Todėl geranoriškai pavydžiu veterinarijos žinovams ir šio meno besi-mokantiesiems, kad jie turės galimybę lietuviškai perskaityti puikų to laiko paminklą, išmanančiajam suteiks šimtmečių išmėginimą išlaikiusių galimy-bių padėti pasiligojusiajam. Gaila, kad tokios galimybės nei gydytojai, nei 98

K . M . Dorohosta isk io (1562–1615) k nygos „ Hippi ka“ recenzija vaistininkai iš savosios profesijos istorijos lobynų dar neturi, tad ir jiems šio veikalo studijos gali tapti postūmiu susidomėti savosios profesijos istorija ir paminklais – juolab kad geriausiems arkliams gydyti knygos autorius rekomenduoja žmonių vartojamus vaistus.

Šioje knygoje persipina tai, kuo buvo turtingas anų laikų gydymo menas – astrologijos žinios, kalendoriniai draudimai, barzdaskučių praktika, alchemija, gydomųjų priemonių įvairovė. Įtikėjusiesiems mokslo pažangos teikiamomis malonėmis tie dalykai skamba keistai. Tačiau, jei teigiame, kad gydymas yra mokslas, tai moksle argumentas „neįmanoma, nes negali būti“

nėra svarus. Mokslas byloja įrodymų kalba, o įrodymai gaunami bandymų

metu. Ko nežinome ar nesuprantame, neskubėkime neigti. Juolab kad anoje pusėje yra tūkstančių metų patyrimas. Ir anot autoriaus – nors skamba kaip blevyzga, bet yra išbandytas ir patikimas vaistas.

Kaip ir astrologijos žinios – naujaisiais laikais išgrūstos iš vakarietiškojo mokslo apie gydymą, gajos Rytuose, mėgtos lietuviškoje liaudies medicinoje.

Ir mes, nors astrologija ir netikime, vykdami grybauti ar raugdami kopūstus, dairomės į mėnulį. Kalendoriniai draudimai seniai pasimiršo gydymo mene, tačiau jų mūsų protėviai griežtai laikėsi dirbdami žemės darbus, gyvi jie yra ir daugelyje pasaulio tikėjimų.

Barzdaskučių praktika – kraujo nuleidimas – mums kelia šypseną, tačiau gydymas dėlėmis atgimsta ir besidominčiųjų tuo tikrai netrūksta. Kraują nuleidžiantieji Lietuvoje turėjo savo vardą – kraujutai, – tarsi liudijimas, kad tai buvo profesija ir, matyt, reikalinga.

Alchemija buvo išguita iš šių dienų mokslo, nors ir yra šiuolaikinės chemijos krikštamotė, tačiau „Hippika“ autoriaus gyvenimo metais buvo madingas ir intelektualų mėgtas užsiėmimas, rodos, nesvetimas ir K. M. Dorohostaiskiui, nes tekste minėti įrenginiai (pvz., alembikas), proce-sai (destiliacija, driežo deginimas, dervos varymas ir t. t.) ir terminai buvo žinomi žmonėms, įsigilinusiems į šio, mums nepažįstamo, mokslo paslaptis.

Materia medica, gydomosios medžiagos, naudotos tuo metu, nustebins ne vieną. Taip jau susiklostė, kad tradicinį gydymą siejame su žolelė-mis. Iš tikrųjų tuo metu gydymui buvo naudojamos ir žolės, ir gyvūninės kilmės medžiagos, ir mineralai. Hipiatrijos knyga tiesiog žėri gydomųjų

medžiagų įvairove, kurių didžioji dalis mums jokių sąsajų su gydymu lyg 99

K . M . Dorohosta isk io (1562–1615) k nygos „ Hippi ka“ recenzija ir neturi – žmogaus kaukolės milteliai, koralai, perlai, briedžio ragai. Greta matome legendinius senųjų laikų vaistus – vienaragio ragą, sudėtingą prieš-nuodį terijaką, drakono kraują. Ir nors mums šios vaistingosios medžiagos nepažįstamos, užėjus į to meto vaistinę, jas be vargo įsigytume, nors tai nebūtų labai pigus pirkinys. Šios medžiagos buvo aprašytos senosiose farmakopėjose ir gydymo vadovuose buvo laikomos ypač veiksmingomis.

Greta legendinių vaistų šioje knygoje aptinkame ir mažiau kilmingas priemones – vaistingąsias išmatas ( Stercoralia). Šios nemaloniai kvepiančios medžiagos buvo neatskiriama ir savaime suprantama senosios vaistinės dalis.

Šių žaliavų nereikėjo trenktis į pasaulio kraštą kaip aprašytojo aleksandrie-tiško alūno iš Turkijos, tačiau jos sėkmingai buvo naudojamos ir žmonėms, ir gyvūnams gydyti.

Šalia šių vaistų grupės tautiečiui žymiai maloniau aptikti gintarą, naudotą organizmui valyti. Apskritai, gydymo skyriaus pradžioje pateiktos žinios apie susikaupusių žalingųjų medžiagų valymą iš arklio kūno vertas visokeriopos pagarbos ir kuo skubesnio perkėlimo į oficialųjį šių laikų gydymą.

Kai kurie šioje knygoje aprašyti gydymo metodai gali kelti šypseną – tai maišelio su kukučiu, vieversiu, šikšnosparniu ar vilko dantų rišimas ant kaklo, smilkymas. To meto žmonėms tai buvo savaime suprantami dalykai, susiję su ligos perdavimu kitam kūnui ar jos atbaidymu. Šie metodai aptinkami ir lietuviškosios liaudies medicinos aruoduose, ir didžiojo Renesanso medicinos reformatoriaus Paracelso darbuose.

Interneto pinklėse įsipainiojusių žmonių dėmesį turėtų patraukti ir autoriaus žinių šaltiniai. Kaip ir kitų to meto iškiliųjų vyrų darbai buvo paremti ne tik apsiskaitymu ir klasikinių veikalų pažinimu, bet ir asmenine patirtimi, įgyta per ilgas keliones.

Šiuolaikinio žmogaus, įbauginto paukščių gripo šmėkla, savimeilę paglostys žinia, kad paukščių baimintasi ir tais į praeitį nugrimzdusiais laikais – stebėta, kad paukščiai nevaikščiotų ir neskraidytų, kur šienas ar šiaudai laikomi, nes jie atneša daug ligų.

Man, kaip vaistininkui, maloniausia, kad šioje knygoje ne kartą paminėta vaistinė – įvairių vaistingųjų medžiagų šaltinis. Čia galime rasti ir patvirti-nimą, kokių medžiagų buvo to meto LDK vaistinėse. Ir smagu girdėti, kad 100

K . M . Dorohosta isk io (1562–1615) k nygos „ Hippi ka“ recenzija pasaulinio lygio vaistininkystės kūrinius – terijaką, vienaragio ragą ir kitus čia buvo galima įsigyti.

Daug ko iš šios knygos galima pasimokyti, tačiau labiausia – meilės mėgs-tamam darbui ir žinių troškimo. Šiuo metu, kai begalinio pelno alkio esame nustumti nuo esminio klausimo – ar dirbame dėl pinigų, ar iš pašaukimo – ši knyga daug kam turėtų suteikti stiprybės.

Ypač geru žodžiu norėčiau paminėti tuos garbingus žmones, kurie prikėlė

šią knygą, padėkoti vertėjai, kiek įmanoma išsaugojusiai kalbos puošnumą ir prašmatnumą. Lenkiu galvą prieš šiuos savosios profesijos mylėtojus ir tuos, kurie šią knygą atvers ir nepaleis jos iš rankų iki paskutinio puslapio, nes kiekvienas ant savo asmens popierių turim užspaustą žirgo žymę.

101

Literatūra

1. Balys J. Lietuvių tautosakos lobynas//Liaudies magija ir medicina. D. 2. Bloomington, 1951.

2. Basanaviczius J. Medega musu tautiszkai vaistynykystai. Shenandoah, Pa, 1898.

3. Dash V. B. Alchemy and Metallic Medicines in Ayurveda. Dheli, 1986.

4. Farmacija ir laikas. Kaunas, 1999–2021.

5

Farmacijos įstatymai. Kaunas, 1940.

6. Farmacijos žinios. Kaunas, 1923–1940.

7. Glowacki W. Wykłady farmacji Jędrzeja Śniadeckiego w Wilnie (1797–1804). Warszawa 1991.

8. Gunther T. The Greek Herbal of Dioscorides. New York, 1959.

9. Hager H. Rukovodstvo k farmacevtičeskoi i mediko chimičeskoi praktike. Sankt Peterburg, 1893.

10. Hartmann F. The Life of Philippus Theophrastus Bombast of Hohenheim. London, 1887.

11. Ibin Sina A. Kanon vračebnoj nauki. T. 2. Taškent, 1982.

12. Ibin Sina A. Kanon vračebnoj nauki. T. 5. Taškent, 1980.

13. Joachim H. Papyrus Ebers//Das ältese Buch über Heilkunde. Berlin, 1890.

14. Kaikaris A. Lietuvos farmacijos istorija//Atsiminimai. Kaunas, 2000.

15. Kucharski S., Majewski J., Umbreit M. Od alchemii do farmacji. Poznan. 2000.

103

Literat ū ra

16. Lietuvos farmakopėja. Kaunas, 1938.

17. LSMU Lietuvos medicinos ir farmacijos muziejaus rinkiniai.

18. Mez-Mangold L. Aus der Geschichte des Medikaments. Basel, 1980.

19. Paulini K. F. Neu = Vermehrte//Heilsame Dreck-Apotheke, wie nemlich mit Koht und Urin Fast alle/ja auch die schwerste/gifftigste Kranckheiten/und bezauberte Schaden/vom Haupt biβ zun Fussen/

inn – und ausserlich/glucklich curiret worden. Frankfurt, 1696.

20. Petkevič G. Materialy po narodnoj medicine litovcev. Peterburg, Živaja starina, V. 2., 1911.

21. Pron S. Musaeum Poloniae Pharmaceuticum. Warszawa, 1967.

22. Puncogas T. Tyrojo krištolo vėrinys. Kaunas, 2014.

23. Rabikauskas P. Vilniaus akademija ir Lietuvos jėzuitai. Vilnius, 2002.

24. Reichle F. Gydymo paslaptys. Kaunas, 2001.

25. Rembielinski R., Kuznicka B. Historia Farmacji. Warszawa, 1987.

26. Roob A. Alchemie & Mystic. Koln, 2002.

27. Šprengel K. Lekarstvennik ili farmakologija. Moskva, 1820.

28. Šventasis Raštas. Senasis ir Naujasis testamentas. Vilnius, 1998.

29. The Glorious Qur’an. New York, 1999.

30. Tibetan Medical Paintings. London, 1992.

31. Tschirch A. Allgemeine Pharmakognosie. Leipzig, 1930.

32. Žukienė R. Lietuvos farmacija. T. 1. Vilnius, 1998.

33. Žukienė R. Lietuvos farmacija. T. 2. Vilnius, 2002.

34. Žukienė R. Lietuvos farmacija XX amžiuje. Vilnius, 2005.

104

TAU R A S M E K A S

Ž MON Ė S I R VA I S TA I . Fa rmacijos istorijos pavei k slėl ia i Vilnius: LĮ „Kriventa“, 2023, 106 p.

ISSN 2351-5368

ISBN 978-9986-08-095-4

Redagavo Sandra Tamulionienė

Maketavo Regina Kunigėlienė

Nuotraukos Edvino Kričkovo ir Aro Meko

Išleido LĮ „Kriventa“

V. Pietario g. 5-3, 03122 Vilnius

kriventa@kriventa.lt

www.kriventa.lt

Tiražas 300 egz.

„ŽMONĖS IR VAISTAI“ − trisdešimtoji

TAURAS MEKAS

Lietuvos mokslų akademijos iniciatyva leidžiamos mokslo populiarinimo serijos MOKSLAS VISIEMS knyga.

TAURAS ANTANAS MEKAS (1961-10-05) – farmacijos istorikas, ŽMONĖS

vaistininkas, biomedicinos mokslų daktaras. Gimė ir mokėsi Kaune, Kauno medicinos institute įgijo provizoriaus specialybę.

Nuo 1987 m. – Lietuvos sveikatos mokslų universiteto Lietuvos IR VAISTAI

medicinos ir farmacijos muziejaus direktorius. Nuo 1998 m.

dėsto Lietuvos sveikatos mokslų universitete; docentas (2011).

Mokslinio darbo pagrindinė sritis – Lietuvos farmacijos istorija AISTAI

ir lietuvių liaudies medicina. Paskelbė apie 60 mokslinių

R V

Farmacijos istorijos paveikslėliai

straipsnių. Knygos: „Senoji vaistininkystė“ (2005), „Akademikas Zigmas Januškevičius (1911–1984)“ (2011), elektroninė knyga

„Farmacijos raida ir profesinė etika“ (2010).

ONĖS I

T. A. Meko moto – Sausi tekstai tėra nemeilės savajam ŽM

darbui įrodymas.

KAS

AS ME

TAUR

Document Outline

Zmones ir vaistai virselis01 OK 14N pirmas

Mekas(int).pdf

_Hlk124340206

_Hlk124340274

_Hlk124340301

Zmones ir vaistai virselis01 OK 14N ketvirtas